Ptáci bouře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Einar Kárason

Ptáci bouře – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This book has been translated with a financial support from:

Tato kniha vychází s laskavým přispěním

Fondu na podporu islandské literatury.

Zvláštní poděkování
Steinarovi J. Lúðvíkssonovi

V únoru 1959 zastihla několik islandských rybářských traulerů na lovištích u Newfoundlandu prudká bouře. Tehdejší události jsou zárodkem tohoto příběhu. Vyprávění a jednotlivé postavy se ovšem řídí čistě literárními zákonitostmi.

Odsekávat z lodi led se zpočátku může zdát jako nadlidský úkol: Led nejen že vypadá jako sklo, ale je i stejně tvrdý, a když to dojde tak daleko jako na naší lodi, netvoří jako sklíčko tenkou krustu, kterou by hozeným kamenem rozbilo každé děcko, stává se z něj obrovitá křišťálová socha, vyboulená a zprohýbaná do všelijakých tvarů, jako by ji s citem pro krásu vymodeloval umělecký řemeslník. Ve skutečnosti ledová vrstva jen kopíruje tvar lodi, přesněji řečeno obrysy všeho, co je připevněno k lodnímu trupu: velké navijáky před kapitánským můstkem tvoří mohutné, zaoblené linie a trochu připomínají nevelký kopec nebo lyžařskou sjezdovku, železné nosníky na rybí kádě trčící z paluby budí představu amerických mrakodrapů, zábradlí na okrajích paluby se proměnilo v zahradní zídky, dráty a lana, obvykle silná nanejvýš jako prst urostlého námořníka, vypadají teď spíš jako odpadní potrubí; vlečné háky u obou lodních boků se proměnily v hroudy ledu stejně jako palubní nástavba a veškeré vybavení člunové paluby včetně toho, co mělo být naší spásou: záchranných člunů. A pak je tu vyvýšenina na špici lodi, příďová nástavba s kladkami a rumpály. Z té se stal jeden velký ledovcový příkrov připomínající vrchol Bárðarbungy na ledovci Vatnajökull, kam se před několika lety zřítil dopravní letoun. Posádku našli až za několik dnů. Navzdory očekávání byla naživu, i když většina lidí už piloty odepsala. Když se pak příští jaro lidé vydali obhlédnout vrak letadla i s nákladem, celý stroj už zmizel kdesi hluboko v čím dál silnější ledové vrstvě. Stejný osud potkal i americké letadlo s ližinami, které pro ztroskotance vyslala na ledovec armáda Spojených států: okamžitě po přistání přimrzlo k ledu, a tak ho tam museli nechat. Když lidé jen pár měsíců nato dorazili na místo havárie, dávno už ho spolkla ledová pokrývka. Právě s takovými nezadržitelně rostoucími ledovcovými horami se teď posádka Racka pouštěla do boje. Všichni byli navlečení do toho nejteplejšího, co na palubě měli: na nohou holínky vysoké až k tříslům a navrch nepromokavé námořnické bundy. Někteří svírali v rukou kladiva, jiní hasáky, kterými se na traulerech utahují a povolují matice, další zas kusy trubek, palice nebo sekerky na maso; loďmistr zvaný bocman třímal velký kladkový pajcr, kterému by se na pevnině říkalo páčidlo. Velitelé posádky se vyzbrojili zdánlivě drobnými sekerkami na led, na palubě měli všehovšudy dvě. Vzali si je na přední palubu, z té bylo jedno velké kluziště, a proto se museli pokaždé, když se na ně valila vlna nebo když se loď rozhoupala, něčeho pevně přidržet. Většinou o nic nešlo, ale teď byly všechny vhodné úchyty schované pod ledem. Trauler se naštěstí kymácel o poznání méně, než bývá za podobného počasí zvykem; drtivá tíha ledovce svírajícího loď způsobovala, že se plavidlo po každém náklonu do strany vyrovnávalo dost neochotně. Loď se sice vždycky snažila napřímit, ale nebylo to moc platné, protože paluba se pod podrážkami holínek do vodorovné polohy stejně nikdy nedostala, neustále se strmě nakláněla a nápory vln navíc přicházely zcela nečekaně a pokaždé všechno spláchly. V takových chvílích se člověk musel držet zuby nehty, protože chladné moře se bouřilo a neskrápělo loď sprškami, nýbrž pořádnými vodopády.

Námraza sice vypadala jako ledovcová masa nebo ohromná křišťálová plastika, ale rozbíjet ji a drtit bylo snazší, než by se mohlo na první pohled zdát; stačila jedna dobře mířená rána na kovovou příčel nebo zamrzlý drát, a hned se uvolnil pořádný kus, třeba i půlmetrový, nebo dokonce větší, byla-li rána dost prudká a správně sedla. Pohled na dobře odvedenou práci zahřeje u srdce, ať člověk dělá cokoliv, a tady byl výsledek patrný okamžitě. Posádka se do díla vrhala s vervou a zábradlí, zcela pohřbené pod námrazou, po několika ranách odhalilo svou původní podobu. Ze začátku to byla svým způsobem zábava, vykouknout se smáčeným obličejem zpod štítku rybářského klobouku a změřit si očima drát, obrostlý ledem tak, že připomínal sud, ale jakmile se do něj párkrát s patřičným rozmachem třísklo, ledové sklo popraskalo a drát se zjevil v celé své kráse, různě velké úlomky ledu se rozletěly po palubě nebo se vymrštily do vzduchu a zmizely ve větru. Práce jim tak šla hezky od ruky a bylo s podivem, jak rychle vraceli lodi její tvar, zakrátko se vyloupl další kus pracovní plochy v kovovém odstínu, případně natřený barvou, většinou hnědou a černou. Člověku se při té práci snadno rozutíkaly myšlenky, to ale chlapi rozhodně nesměli dopustit, museli si dávat pozor na vlnobití, které loď soustavně bičovalo. Když palubu zalila voda, museli se muži pevně chytit některého nově odhaleného výčnělku. Nad jejich hlavami stál u okénka můstku kapitán a sledoval hladinu, vlny byly někdy tak vysoké, že musel zaklánět hlavu, aby dohlédl až tam, kam dosahovaly. Na takové odhady byl kapitán ovšem machr, a když zpozoroval, že se vysoko čnící hřbet co nevidět zlomí a vlna chrstne na palubu, zařval: VODA! Když vlna zase opadla, měly na sobě všechny kovové části, které byly ještě před chvilkou nádherně čisté, zase ledový škraloup a ten rychle sílil. Sytily ho další vlny, které se na ně řítily, i mračna všudypřítomné vodní tříště, která se mísila s hustým sněžením. Brzy to už zase nebyl žádný tenký zmrazek. Lana a kovové výčnělky, které posádka před chvilkou úspěšně zbavila ledu, se hned musely čistit nanovo, jenže teď muži cítili lehkou únavu a oblečení, které si před prací navlékli, už nebylo suché a hřejivé; při takové námaze se z nich pod nepromokavou bundou doslova kouřilo. Když se museli sklánět pod náporem nejvyšších vln, stékaly jim studené čúrky pod bundu a navíc hrozilo, že jim proud vody valící se přes palubu nateče do holínek.

Led se z drátů a lan na zábradlí odlupoval celkem hladce, ale pak tu byly ledovce, které vyrostly na navijácích a příďové nástavbě neboli kastelu, s těmi už to bylo horší. Na nich se nic nezatřáslo ani nezhouplo, ať se do nich mlátilo sebevíc, krunýř byl jako z oceli, chladný a mlčenlivý jako ledovce v islandských pustinách. Největší siláci s ohromnými palicemi se na ně přesto vrhli, a když měli štěstí, jako třeba u žebříků na kastel, dokázali odlomit celý velký kus. Tím ovšem nesnáze nekončily, tyhle ledové hroudy začaly s rachotem klouzat po palubě a člověk si musel dávat pozor, aby ho nesrazily; námořníci dobře vědí, že pohyblivé kusy ledu dokážou nadělat větší paseku než přimrzlá vrstva kdekoli jinde na lodi. Nejen že jedna taková hrouda potopila nový trauler, který s téměř sty muži na palubě mířil na stejná loviště jako Racek, ale před necelým půl stoletím se plovoucí kus ledu stal osudným i slavnému Titaniku s nějakými dvěma tisícovkami pasažérů. Hrouda tančící po kluzké palubě dokáže leckterému námořníkovi způsobit pořádné trable. A navíc se loď nijak neodlehčila. I když se někde podařilo odštípnout tlustou vrstvu námrazy, led pořád zůstával na palubě. Muži ty uvolněné kry honili se sekerkami na led a palicemi a snažili se je roztříštit na dostatečně malé úlomky, aby se daly spláchnout do palubního odtoku. Větší kusy pak společnými silami zdvihali a házeli do moře.

Všichni, kteří na Rackovi otloukali led, měli kolem pasu ovázaný silný provaz, jehož druhý konec byl uchycený k lodi. Muži z ubikací na přídi museli čekat, než se mezi kapitánským můstkem a kastelem natáhlo lano. Teprve tehdy dostali pokyn, aby vylezli nahoru na palubu a po malých krůčcích ji s rukama pevně svírajícíma lano přešli. Když se tahle posila přidala k partě pracantů, začali všichni vehementně drtit led, který se navrstvil na navigačním můstku. Šlo to slušně, až na to, že se při jednom úderu vysypalo okno kapitánského můstku, zrovna to u lodního telegrafu, odkud kapitán velel lodi nejčastěji. Jindy by se rozbité okno okamžitě muselo zakrýt nějakou deskou, aby se zabránilo vpádu lezavého větru, sněhu a vlnobití, ale kapitán si okamžitě uvědomil, že otevřené okno je alespoň prozatím praktické, protože krusta ledu přimrzlá k palubní nástavbě téměř bránila ve výhledu z ostatních oken.

Plavba z Islandu byla zdlouhavá a teprve před čtyřmi dny dorazili na loviště. Propluli dvanáct set námořních mil jižně od grónského mysu Farvel a dojeli až sem, do revíru u Newfoundlandu, kde lodě všemožných národů celý loňský rok ve velkém lovily okouníka. V úterý třetího února za svítání kapitán posádce přikázal, aby připravila vlečné sítě. Muži se v tom mrazivém bezvětří vyrojili na palubu; venku bylo pět pod nulou, třebaže se plavili mnohem jižněji, než když lovili v domácích pobřežních vodách. Tady bylo ale moře ledové, mezi Grónskem a Kanadou se valil studený mořský proud a narážel na teplejší vody, které se valily z jihu. V místě, kde se oba proudy setkávají, se jednak zdvihají velmi vysoké vlny a jednak tam bývá hodně ryb, protože se tam kupí a víří rybí potrava. V moři i ve vzduchu to vřelo životem. Posádka vídala početná hejna racka tříprstého, létala jim nad hlavou na každodenní ranní výpravě na severovýchod. Islandští námořníci tuto část oceánu proto pojmenovali Racčí bankou. Loviště křižovaly i další lodě, traulery Skerpla a Harpa z islandského Hafnarfjörðuru lovily nedaleko od nich, my z Racka jsme s nimi byli v telegrafickém kontaktu. Někde se tu vyskytoval i Eyfirðingur ze severu a Garpur z východních fjordů – to byla nejnovější a nejmodernější loď z celé flotily, majestátní a svižné plavidlo vyrobené před rokem či dvěma v Západním Německu. Při plavbě jižně od mysu Farvel ho ale zaskočilo prudké vlnobití, tamní posádka vysílačkou líčila, že to bylo jako narazit na betonovou stěnu: vzedmutá vlna se zprudka opřela do můstku vpředu na pravoboku a roztříštila lodní reflektory a sedm oken. Kormidelníkovi i ostatním, kteří zrovna stáli na velitelském stanovišti, sahala ledová voda až do podpaží a bylo velké štěstí, že to telegrafistu nesmetlo do moře, když se na levoboku vyvrátily dveře z pantů a moře se tudy řinulo ven. Nejdřív to vypadalo, líčili námořníci z Garpura ostatním lodím vysílačkou, že se budou muset vrátit na Island, přístroje na můstku nefungovaly a všechny byly poškozené, ale nakonec se jim je podařilo nějak zprovoznit, jenomže první, co zaslechli, když je dali jakž takž do kupy, bylo volání o pomoc z dánské lodi, která ztroskotala u jižního Grónska a hlásila, že se potápí; Garpur okamžitě obrátil kurz a spěchal na místo, odkud volání o pomoc zhruba přicházelo, jenže se ukázalo, že jsou od nich příliš daleko. Když spolu s dalšími plavidly dorazil na místo, už nic nenašli, snad jen jakýsi úlomek vraku, jenž muži matně rozeznali v mlze. Posádka amerického letadla, které jim kroužilo nad hlavami, tvrdila, že viděla na hladině plavat záchranný kruh. K nám do Racčí banky měl také dorazit trauler Poseidon z Reykjavíku. Na Rackovi jsme počítali s tím, že celou tu dlouhou cestu z domova až sem poplujeme spolu, plánovali jsme, že vyrazíme téhož večera, ale na Poseidonu se cosi přihodilo a o pár dní se zpozdil, což ostatně nebylo nijak výjimečné.

Posádka Racka se vyhrnula na palubu; nejdřív všichni obdivovali let tříprstých racků a pak si navlékli rukavice a pustili se do práce. Všem šla pára od pusy; vzduch byl mrazivý a moře ledovější, než si člověk dokáže představit. Většina z nás se učí ve škole, že voda zmrzne, když teplota klesne na nulu. Tady zjevně řádily nějaké čáry. To dělá ta sůl, poučovali machři znalí věci ostatní chlapy, moře mělo totiž minus dva stupně. Bylo také třeba si dávat velký pozor, aby nikomu z neopatrnosti neuklouzla noha, třeba na některém z žebříků, které vedly na příďový kastel nebo na člunovou palubu. Jeden islandský trauler přišel tenkrát v zimě právě na tomhle místě o muže, i když byla hladina jako zrcadlo a na obloze nebylo ani mráčku. Posádce se ho sice podařilo za pouhou minutu nebo dvě vytáhnout zpátky na palubu, jenže mráz už se do něj stačil zakousnout. Chlap hned začal modrat a dost možná i tuhnout, vyprávěl jeden námořník na Rackovi; věděl, o čem mluví, protože právě té zimy na tom trauleru sloužil. Teď přišly na řadu vlečné sítě. Racek měl dvě, byly stočené a přivázané k zábradlí nebo k obrubníkům po obou stranách a nezáleželo na tom, jestli se jako první spustí síť z levoboku nebo z pravoboku. Všechno bylo připravené, zelená síťovina neměla žádné trhliny, během minulé plavby domů se všechny díry musely v rekordním čase vyspravit a zalátat, zbytek se dokončil v reykjavickém přístavu. Starý nevzrušeně zavelel z můstku: Připravte pravobok. Na těchto lodích byla vlečná drátěná lana namotaná na mohutných kladkách. Byly to ocelové konstrukce, které vypadaly jako obrácené písmeno U – nebo vzpřímené N – stojící u okrajnice pravoboku i levoboku; jedna stála vpředu u kastelu a druhá v palubní uličce za můstkem. Pak síť spustili do moře a ocelová lana odmotávali z obrovských navijáků před palubní nástavbou. Všechno skřípalo a vrzalo a posádka na palubě neměla chvíli co na práci, nezbývalo než čekat. Přinejmenším několik minut neměli chlapi do čeho píchnout, a tak ostřílení borci zalovili v náprsní kapse pod bundou, kde měli schovaný balíček kamelek, vyklepli z něj bílou rourku, vytáhli ji sevřenými rty a zapálili si; plamínek sirky schovali mezi dlaněmi, vyfoukli kouř a stočili cigaretu do dlaně, aby jim nezhasla ve větru. Bylo to hotové umění, jež v silném vlnobití, kdy se voda neustále valila přes palubu, zvládali jen námořníci na slovo vzatí. Nemluvě o chvílích, kdy se vlečná síť vtahovala na loď, to byla ocelová lana zmáčená mořem a z navijáků, na které se s hvízdáním namotávala, stříkaly zpěněné cákance. Kapitán nebo kormidelník ve službě manévroval lodí plující plnou rychlostí vpřed tak, aby se vlečná síť do vody položila rovně a dosedla na dno s otevřeným otvorem; je to vlastně obrovitý měch a v okamžiku, kdy je vše nachystáno a síť otevře tlamu lačnící po kořisti, přejde motor na nižší otáčky, protože jakmile se lovné náčiní dotkne dna, musí loď zpomalit. Tlama vlečné sítě, či spíše její spodní ret je zatížený sadou takzvaných bobinů, velkých kovových koulí, které se sunou po mořském dně jako kola, zdolávají nerovnosti jako pneumatiky džípu a chrání tak měch sítě. Na spodní straně vlečné sítě zvané tral, na samotném vaku, jsou připevněny pláty hovězí kůže, aby se síť nepotrhala o hrboly, kameny a jiné nerovnosti. Shora je přední otvor sítě opatřen kulovými nebo tyčkovými plováky, aby se nezavíral. Občas se při pokládce tralu něco zvrtlo, někdy se třeba síť překroutila, tyčkové plováky se zaklínily pod těžkými bobinami a otvor v síti se uzavřel, nic se do ní nechytilo a místo úlovku jim zbyla jen potrhaná síťovina. Zběhlí námořníci věděli, co se děje, poznali to podle pohybů lodi a podle vlečných lan, která svírali, protože když síť neleží, jak se patří, lana se chvějí jinak, třebaže od lodi až dolů k vlečné síti měří třeba i několik set sáhů. Když se něco takového přihodí, musí se vlečná síť většinou zase vytáhnout, všechno se zkontroluje, a pak se síť zase spustí. Jakmile dolehne na mořské dno, je třeba se postarat o to, aby vlečná lana od obou navijáků ležela souběžně, protože pak se napínají stejnou silou a rozpěrné desky, umístěné na obou lanech kousek před otvorem sítě, svírají správný úhel. Vypadají jako ruce spojené k modlitbě, s dlaněmi proti sobě. Pohyb lodi a odpor vody se přitom postarají o to, aby se síť neuzavírala a její tlama byla roztažená do jednoho velkého úsměvu, aby se síť tváří v tvář kořisti chechtala. Pak se ze zvláštního navijáku nahoře na palubě pošle dolů drát s hákem, kterým se lana spojí, když síť dosedne na dno. Hák by se zřejmě nazýval posel, kdyby ovšem islandský traulerský žargon vesměs netvořily výpůjčky z angličtiny, a tak mu říkáme messhák podle anglického messenger, a jakmile tenhle hák sevře oba dráty a přitáhne je k boku lodi, přichytí se drát mohutným závěrem napínáku v uličce pod křídlem kapitánského můstku a namotá se. Pak se síť vleče za lodí tak dlouho, dokud chlapi neusoudí, že už nabrala dost ryb – tolik, kolik lze rozumně uvézt, načež se závěr vylomí a tral se vtáhne zpátky na palubu. Kapitán na Rackovi uměl vlečnou síť šikovně vysunout tak, aby ležela rovně, vlastně byl nesmírně zručný ve všem, co se týkalo lovu vlečnou sítí, ale i takový fachman někdy šlápne vedle, byť se to nestává často. Když během této plavby tral spustili poprvé a kapitán nařídil zpomalit, vycítil, že něco není, jak má být, a vyšel na palubu zkontrolovat drátěná lana. Zlehka je ohmatal jako porodní bába, která vyšetřuje těhotnou, načež mužům přikázal, aby si zase navlékli bundy a síť opět vytáhli. Bylo nemyslitelné, že by někdo zůstal sedět s rukama v klíně. Polovina posádky sice právě usedla ke kouřícímu obědu – karbanátkům, kapustě a bramborám politým rozpuštěným máslem, ale všichni hned vyskákali na palubu. Nejdřív museli lana rozvinout. Jak už bylo řečeno, říká se tomu vylomit napínák a používá se k tomu ten velký nástroj v uličce pod křídlem můstku, pajcr, který vypadá jako středně veliké páčidlo; musí být dlouhý, protože lana vlekoucí tral i rozpěry hluboko pod hladinou jsou napjatá k prasknutí, a když se uvolní, mohou se prudce vymrštit, a to pak člověk nesmí stát příliš blízko; navíc bylo potřeba se do pajcru opřít velkou silou, aby dokázal naviják uvolnit. K lanům přiskočil bocman jen ve svetru, ještě ani nedožvýkal poslední sousto oběda. Byl to chlap jako hora, žádný třasořitka. Na palubu ho přinesli necelý týden předtím, zlitého do němoty a pekelně vzteklého. Ke zkrocení toho mohutné těla bylo třeba třech až čtyř chlapů. Tenhle machr tedy prošel jen ve svetru uličkou, popadl francouzák, dlouhý sotva jako předloktí, a napínák jediným rychlým pohybem vylomil. Lanoví se s hlasitým prásknutím rozpojilo a napjaté dráty vystřelily jako houslové struny.

Všiml si toho kapitán, zamířil k loďmistrovi a zprudka se na něj obořil: Na mojí lodi si nikdo takhle lehkovážně zahrávat nebude! Loďmistr cosi omluvně zamumlal a slíbil, že se polepší; přitom se ale ušklíbl pod vousy, protože si myslel, že ho šéf nevidí, a spolkl námitku, že celá posádka kapitána jednou viděla, jak se přitočil a sám vylomil naviják francouzákem, když chtěl síť vytáhnout co nejrychleji. Rumpály se dlouho zběsile točily a pak konečně tral ležel na palubě, s dráty zapletenými do sebe. Bylo třeba je rozmotat a vyspravit potrhaná místa u hlavní šňůry tyčkovými plováky; šlo to tak rychle, že se ani nevyplatilo uvolnit druhou síť z levoboku. Tral šel hned zas ke dnu, brzy bylo vše hotovo a my jsme začali ze dna Racčí banky dolovat cenný úlovek. Ani teď nebyla nikde vidět pevnina, Newfoundland byl odsud dobrých sto námořních mil, to je skoro dvě stě kilometrů. V dohledu bylo jen pár dalších lodí, třebaže bylo jasno a viditelnost dobrá. Mužům se zdálo, že v dálce zahlédli jeden dva traulery, a na samém obzoru se rýsovala jakási boule. Jeden z obou kormidelníků, který uměl odříkat námořnickou příručku nazpaměť a znal celou islandskou flotilu, při spravování sítě dlouho zíral skrz clonu cigaretového dýmu, který se mu vznášel před obličejem, a nakonec prohlásil, že tam loviště zřejmě plundruje nějaká ruská plovoucí fabrika.

Znavená posádka stála na palubě v té sobotní bouři od odpoledne až dlouho do noci. Když značná část ledového krunýře z přídě zmizela v moři, rozhodl kapitán, že si ti, kdo na palubě dřeli nejdéle, smějí odpočinout. Chlapi se došourali na záď, v převlékárně si stáhli nepromokavé bundy a holínky a přesunuli se do jídelny, kde se vrhli na kafe a popadli chleba a něco na zub z toho, co jim připravili kuchaři. Pak v tichu dlouho kouřili a moc toho nenamluvili. Všichni cítili, že se trauler nehoupe jako obvykle, místo toho se nepřirozeně kymácel. Vlny jím smýkaly nahoru a dolů, ale do stran se nakláněl mnohem méně a pomaleji, než by se v takovém vichru a vlnobití dalo čekat. A když už se naklopil na bok, zůstal vychýlený celou věčnost. Nejdřív se hrozivě dlouho nakláněl na levobok, a jakmile se konečně vyrovnal, hned se zas položil na pravobok a nehodlal se vrátit. Čerpadla hvízdala, strojníci se zjevně snažili pumpovat palivo z tanku na jednom boku lodi na druhou stranu, z levoboku na pravobok a obráceně. Hlavní motor poklidně hučel. Jeho dunění bylo uklidňující, kdyby se totiž obří dieselový stroj rozbil, měli by to spočítané. Pak se chlapi natáhli na volné palandy v ubikacích na zádi, většina z nich ulehla v tom, co měli na sobě, protože stát se mohlo cokoliv. Několik šťastlivců okamžitě usnulo, ostatní naslouchali skučení větru a bušení těch, kteří ve vánici dál bojovali s ledem.

Kapitán stál na můstku. Na chvilku se mu zdálo, že bouře začíná slábnout. Takový nečas se většinou za půl dne přežene, ale tenhle řádil už dvacet hodin. Ve skrytu duše také doufal, že shora uvidí výsledek souboje, který posádka sváděla s ledem. Venku ve vichru zůstalo přes deset chlapů, pro víc rukou vlastně ani neměli vercajk, chyběly hlavně pořádné palice. Kapitán tušil, že byla chyba vydat se na tak vzdálená loviště uprostřed zimy, aniž měli dost seker na led pro celou posádku. Kdo ale mohl předvídat, že je zastihne taková smršť? Telegrafista byl nahoře a z jeho kukaně s roztodivnými přístroji, skryté za velitelským stanovištěm, se ozývalo volání a praskání vysílačky. Pak zašel za kapitánem a plavčíkem, který měl službu u kormidla, a oznámil, že zaslechl tísňové volání ze španělského trauleru, který sice loví ve stejných vodách, ale pohybuje se na míle daleko. A navíc prý taky jedna kanadská kocábka hlásila silnou námrazu a potíže. Pak se telegrafista spojil s kolegou na Harpě. Ta si prý vede dobře, ale její telegrafista si stěžoval, že je začíná trápit silný ledový krunýř a že bojují s náklonem, byť loď bouři všemožně vzdoruje. Druhý z hafnarfjörðurských traulerů, Skerpla, už se vrací domů. S vrchovatým nákladem vyrazil předchozího dne. I na Rackovi se snažili čelit náporu počasí. Vanul severní až severozápadní vítr a nedalo se dělat nic jiného než otočit loď proti větru, spolehnout se na to, že si příď i tak dokáže prorážet cestu, a nechat lodní šroub běžet na nízké otáčky. Jediný prudký náraz ze strany nebo zezadu jim mohl být osudný, vmžiku by se převrátili. Nemělo smysl, aby se v této situaci ještě snažili zachraňovat Španěly v tísni. Starý stál u lodního telegrafu, a když se na ně tu a tam z běsnící tmy přiřítila vysoká vlna, dal signál, že mají vypnout motor, zastavit šroub anebo zařadit zpátečku. Věděl, že všichni strojníci jsou ve službě, připraveni rychle plnit úkoly, a že při každém rozkazu hned vyskočí a kmitají, ale přesto poslal pro prvního strojního důstojníka, protože chtěl slyšet, jak to vypadá dole. Důstojník se vrátil nahoru a ohlásil, že zatím je vše v pořádku a že největší obavu má z toho, že se loď nakloní natolik, až z motoru vyteče olej a stroj se zastaví; prý je na něj ale prozatím spoleh a momentálně všech více než třináct set koňských sil přede a pracuje, jak má. Také kapitána ujistil, že neustále pumpují palivo z pravoboční nádrže na levobok a nazpátek, ale mezi cisternami s pitnou vodou se prý voda přečerpávat nedá, protože jsou všechny zamrzlé až ke dnu kromě jedné, malého tanku, který je v pořádku, protože se ohřívá od motoru; voda z téhle nádržky jim prý stačí na vaření, přísun čerstvého kafe i na pití, pokud posádka nebude moc žíznivá. Kapitán se radil se strojním důstojníkem o tom, které z nástrojů dole ve strojovně by se daly použít na rozbíjení ledu. Důstojník prohlásil, že zjistí, jak na tom jsou, a že by se možná daly rozřezat trubky, na ně by se pak navařily hlavy ze šroubovacích matic a další podobné součástky. Kapitán mu kladl na srdce, že nástroje na boj s ledem nesmí být příliš těžké, mohutné sekery a palice sice odvádějí s každou ranou kus práce, ale chlapi se při práci s nimi rychle unaví.

Sotva se první strojní důstojník vrátil do podpalubí, vrhla se na ně obrovská vlna; tyčila se vysoko nad vrchním reflektorem předního stěžně. Kapitán otevřeným oknem zařval na posádku na palubě, aby se pevně držela, a vzápětí loď zalil vodopád. Vychýlila se na levobok a nějakou dobu tak zůstala, a třebaže mořská voda zase hned stekla, trauler se nenarovnal. Kapitán na muže zavolal, ať se schovají uvnitř, postávat venku za takového náklonu bylo nebezpečné. Když první kormidelník vylezl po žebříku a vystoupil na můstek, nařídil mu kapitán, aby zašel do podpalubí a vzbudil všechny chlapy na pryčnách, teď musí celé osazenstvo pořádně máknout. Kdovíco je teď čeká, mají-li vůbec nějakou naději. Bylo cítit, že se loď dál mírně naklání na levobok. Chlapi se na sebe podívali. Věděli, že teď stačí jediná menší vlna a trauler se může převrhnout, a se všemi pak bude amen. Kormidelník měl od kapitána posádce také vyřídit, že uplynuly dvě hodiny od chvíle, kdy se někteří z chlapů odebrali do podpalubí k odpočinku. A že právě začalo platit nové pravidlo: než budou z nejhoršího venku, mají všichni nárok jen na dvě hodiny odpočinku denně. Slyšeli, jak to v čerpadlech hvízdá, strojníci se snažili přesunout zátěž na pravobok, a konečně bylo znát, že se loď trochu napřimuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ptáci bouře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.