Antarktida

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Mike Horn

Antarktida – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TEMA

Mike Horn

ve spolupráci s Henrim Hagetem

Antarktida

Můj životní sen

V překladu Michala Novotného

Copyright © XO Editions, 2018. All rights reserved.

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Translation © Michal Novotný, 2019

Cover photo © Sergey Nivens / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7473-809-8

ISBN e-knihy 978-80-7473-845-6 (1. zveřejnění, 2019)

Mé matce Blanche

S díky Annice a Jessice za to, že mi daly křídla,

která mi umožnila uskutečnit mé sny.

Začátkem roku 2015 mi rakovina prsu vzala Cathy a zanechala mě s osiřelým srdcem, samotného s našimi dvěma dcerami, Annikou a Jessicou. V životě jsem si prošel mnoha dramaty, ale takovou ránu jsem dosud nikdy nezažil. Přijít o ženu bylo pro mě horší než přijít o život.

Vždycky jsem si myslel, že moje záliba v riskování a extrémním dobrodružství, můj způsob fungování na ostří nože mě neodvratně dovedou k náhlému a předčasnému konci. Tato možnost se stala součástí mé průzkumnické výbavy už od mého prvního rodea v hydro-speedu po Amazonce před dvaceti lety. Nikdy by mě nenapadlo, že ona odejde dříve než já. Cathy, moje láska, moje kotva, můj kompas… Mám hroší kůži, utrpení a bolest jsou odedávna mými průvodci, tato nespravedlnost mě však zasáhla a srazila na kolena. A co mám teď dělat, abych ji přežil?

*

Znovu se vidím u jejího lůžka o našem posledním rodinném Štědrém dnu, v bytě nad Lemanským jezerem, jejž měla tolik ráda. Dosud nikdy jsem nepřiznal prohru, teď jsem byl však ztělesněnou bezmocí. Držel jsem ji za ruku, užitečný asi tolik co vycpaný dobrodruh. Šeptal jsem jí slova plná zadržovaných slz: „Udělal bych všechno pro to, abych mohl zemřít místo tebe…“ Nikdy nezapomenu na to, co mi odpověděla s pokusem o úsměv na propadlé tváři. „Nebuď blázen, nikdo přece nemůže umřít místo mne. Ani dnes, ani nikdy jindy. Nejkrásnější dárek, který mi můžeš dát, je, že budeš dál žít pro mě. Jako předtím, jako vždy. Zítra ještě víc než včera. Žij pro mne, Miku! Žij pro nás dva…“

Krátce po Novém roce jsem musel odletět do Panamy, kde na mě čekal filmový štáb pořadu The Island, který jsme měli točit. Věděl jsem, že o Cathy, i když byla velmi zesláblá, je postaráno. Balet domácích ošetřovatelek byl zaběhaný. Annika, jež právě dokončila studium komunikace v Paříži, ji láskyplně hýčkala. Zdravotní stav její matky se však náhle zhoršil a naše starší dcera nemohla dělat nic jiného než ji umístit do nemocnice v Lausanne, což byla věc, kterou jsme si všichni přáli oddálit.

Nazítří jsem nechal všechno plavat a prvním letadlem se vrátil do Švýcarska. Jessica udělala totéž a přiletěla z Bostonu, kde i ona studovala základy komunikace. Cathy byla upoutána na nemocniční lůžko a kolem ní samé hadičky s infuzemi. Mluvit už nemohla. Když nás, Anniku, Jess a mne, spatřila mezi dveřmi, pouze rozpřáhla paže a její velké, tolik živé oči v jinak téměř mrtvém těle ozářil poslední záblesk života. Bylo to hrozně smutné a zároveň krásné při pomyšlení, že nás všechny tři bere s sebou do svého posledního snu.

Druhý den po její smrti jsem se rozhodl vrátit se do Panamy a dcerám jsem navrhl, aby letěly se mnou. Několik dnů na slunci uprostřed přírody, daleko od bílých nemocničních plášťů a zápachu éteru. Potřebovali jsme to. Byl to náš způsob, jak potlačit zármutek a ukázat, že život musí neprodleně získat navrch. Dcery po mně tuto základní schopnost zdědily. Člověk se nesmí nechat zdeptat. Za těch pětadvacet společných roků lásky a dobrodružství jsme s Cathy prožili hned tři nebo čtyři životy. Bývali bychom mohli vyčerpat ještě několik dalších. K čemu je ale dobré něčeho litovat? Proč plakat a trápit se, když se nedá nic změnit? Naše putování ve dvou a později ve čtyřech bylo tak krásné, tak intenzivní… Abych svůj smutek a bolest dcer pohřbil co nejhlouběji, rozhodl jsem se uspořádat smuteční obřad v den našeho návratu, 25. února. Byl to i jinak významný den. Dvaadvacáté narozeniny Anniky…

*

Život šel dál a znovu získal vrch, nebyl už však úplně stejný. Jelikož dříve jsem bývával tak často mimo domov, pociťoval jsem teď vůči dcerám jistý dluh. Jessica přerušila bostonská studia a zůstala u starší sestry v Lausanne. Rozhodl jsem se, že svůj život světoběžníka pověsím na hřebík a obléknu kabát obyčejného táty. Bylo nutné zaplnit prázdný prostor po odchodu Cathy a obnovit důvěrné vztahy s dcerami. Měl jsem je strážit, ochraňovat, dát jim najevo, že jsem tu pro ně. Tak jsem si to aspoň maloval. Až do toho jarního dne roku 2015, kdy jsem si s Annikou na její popud promluvil.

„Máš se, tati?“

„Jasně. Proč se ptáš?“

„Právě jsme si s Jess říkaly, že tu přecházíš po domě jak lev v kleci… Usmíváš se, ale za tvým úsměvem jako by bylo prázdno.“

„Prázdno?“

„Ano, tváříš se šťastně, ale v podstatě šťastný nejsi. Mýlím se snad?“

Zkoušel jsem ji přesvědčit, že jsem ten nejspokojenější muž a táta. Můj život čekal významný mezník. Za chvíli mě měl přijmout mezi sebe klub padesátníků, byl čas, abych se usadil. A přece jen jsem měl něco před sebou. V mém diáři se začalo objevovat slovo televize. Na M6 běžel můj pořad Ostrov (The Island) a ten kanál počítal s mými dalšími projekty, především pak s tím s názvem V nespoutaném divošství.

„Ta televize, to je něco úžasného, miláčku…“

„Tati, nech toho! Aspoň přede mnou, před námi… Jess a já víme moc dobře, co se skrývá za tím tvým úsměvem, který za rohem zmizí. Cožpak jsi s mámou nezačal připravovat tu velkou věc? Přechod jižního pólu, který se ještě nikdy nikomu nepodařil…?“

„Je pravda, že jsme o tom s vaší matkou uvažovali. A já na to myslel dokonce dlouho předtím, než jsem ji poznal. Antarktida, to je můj první objevitelský sen, má první dětská láska: epopej Roalda Amundsena, tragédie Roberta Falcona Scotta… To mi bylo osm let. Jenže…“

„Neexistuje žádné jenže, tati. Vzpomínáš na mámina slova? Žít, vždycky a napořád. Víš, že v těch letech, kdy jsi tu nebyl, byls pro nás ze všech otců ten nejinspirativnější?“

A v té chvíli jsem si uvědomil, že ta má dvacetiletá zlatíčka úžasně vyrostla. Cathyino poselství pochopily lépe než já. Přemýšlel jsem, jak bych jim odpověděl – rychle, rychle, co tak běžně říká otec vracející se každý den v pět z kanceláře –, ale Annika mě definitivně převezla, když skoro slavnostně pronesla:

„Dnes tu máma už není, ale my, tvé dcery, tě žádáme, abys tam odjel a uskutečnil svůj dětský sen.“

Přestal jsem se bránit a moje maska přesyceného padesátníka skončila v popelnici. Že by tedy dobrodružství pokračovalo? A já se pustil do toho nejkrásnějšího, nejdrsnějšího a nejbláznivějšího ze všech?

*

Má existence už je prostě taková, nic na tom nezměním. Mám dvě lásky. Ta jedna, hluboká a nepřekonatelná, mě nutí, abych se účastnil těch nejriskantnějších podniků. Ten šťastný pocit by však nebyl úplný, kdybych nemohl uspokojit svou vášeň pro přírodu v její maximálně nehostinné nádheře. Daleko od civilizace, odolávaje zuřícím živlům, nacházím odpovědi na otázky, které by mě nepřestaly pokoušet, kdybych jen tak zůstal sedět v křesle. Prozkoumávám nedostupná území, abych objevil, kdo jsem. Tak je můj život obrazem zahrnujícím celou paletu emocí, od nejlíbeznějších až k těm nejchladnějším, od těch, po nichž člověk neustále baží, k těm, před nimiž bere nohy na ramena: teplo domova, rodinné štěstí, ale i neznámo, obavy, nepohodlí, osamělost… Nahý tváří v tvář silám stokrát, tisíckrát mocnějším cítím se jako první člověk na Zemi. Učím se milovat, co většina bytostí nenávidí. Strach se stává mým domovem. Tehdy jsem privilegovaný. Nespokojuju se jen s tím, že existuju, tehdy opravdu žiju. Pro sebe, pro ně, pro nás všechny…

*

Vrátil jsem se k projektu tam, kde jsme jej s Cathy zanechali. Zbožňoval jsem představu, že se na lodi utkám s jižními moři, že si budu razit cestu mezi ledovci ještě předtím, než zahájím vlastní expedici. To celou věc trochu komplikovalo a zároveň mě to přibližovalo k průkopníkům z dávných dob. Nemohl jsem si dovolit selhat, není totiž žádná legrace táhnout saně v −40 °C na vzdálenost pět tisíc kilometrů a v patách mít zimu zim.

Tušil jsem, že tenhle přechod Antarktidy, tahle via incognita, kdy jediná síla, na niž se budu moci spolehnout, bude vycházet z tažného draka a z mých lýtek, bude představovat souboj s časem, závod se smrtí. Ani zdaleka jsem si nedokázal představit všechno, co mi ona plavba v srdci chladu přichystá.

Jen jedna věc byla v podstatě jistá. Na rozdíl od všech mých předchozích expedic, mě nebude očekávat Cathy, aby mě objala a ukončila mou osamělost přeživšího.

Poprvé mě bude provázet na každém kroku.

I.

Kapské Město, listopad 2016.

Teď je každá ztracená hodina utrpení. Do kdy na mě Antarktida ráčí čekat? Na své nehybné lodi, obklopen posádkou s klátivýma rukama, mám dojem, že je ze mne sprintér, co má nohy zaklíněné ve startovních blocích. Nesnáším tyhle dny, které se táhnou jako žvýkačka. Jedna stará moudrost říká, že život trvá v průměru třicet tisíc dnů a člověk nemá právo zkazit jeden jediný, podrobit se plynoucímu času. Nejsme zrozeni k tomu, abychom se stali diváky vlastní existence.

A co víc, třicet tisíc dnů, když máme štěstí. Většina mých blízkých je neměla. O svého otce, Michaela, jsem přišel v osmnácti, má starší sestra Linda a manželka Cathy odešly v nejlepších letech. Zůstala mi matka, Blanche, která směřuje ke svému šestasedmdesátému jaru.

Vídám ji skoro každý den od té chvíle, kdy má loď Pangea zakotvila v námořním přístavu Kapského Města. Je to jediná pozitivní stránka mého protahovaného pobytu a věčně prodlužovaného data našeho odjezdu. Přijíždí ze Stellenboschi, vzdáleného pětačtyřicet minut autem. Posádce nosí sladkosti a svým úsměvem tlumí mé výbuchy netrpělivosti. Navzdory nemoci, která ji sžírá, stále oplývá laskavostí a láskou k bližnímu. Moje máti je velmi zbožná. Říká, že se za mě bude po celou dobu mé výpravy modlit. „Andělé se pak usadí kolem tvého stanu a ochrání tě.“ A to také udělá. Až do konce. A poté co je její dílo naplněno, její syn se vrátí živ a zdráv, ji andělé odnesou.

*

Kolikátého dnes máme? 17. listopadu… Minimálně před týdnem už jsem měl zvednout kotvy. K tomuto datu se většina expedic na Antarktidě dala do pohybu. Průzkumné ekipy se nechávají vysazovat letadly na velkých krách a pak kupředu! Uprostřed australského léta se listopad, prosinec a leden považují za jediné tři měsíce, kdy je možné na bílém kontinentu soběstačně přežít. Od poloviny ledna aktivita expedic ustává, základny se zavírají a lampiony zhasínají až do začátku příští sezóny. Pak nastoupí v neznámu brutální čas. Vlastně to není až tak úplně neznámá věc, ví se moc dobře, co se tam děje. Teploty, které jsou už tak dost nízké, zažívají volný pád: −40 °C, −50 °C, −60 °C, až k té rekordní −89,2 °C, zaznamenané na ruské základně Vostok. A v chladných poryvech katabatických [1] větrů, které se řítí po ledovcích více než stokilometrovou rychlostí, se riziko, že se zbloudilý člověk promění v hibernata, rapidně zvyšuje.

Já mám ovšem zpoždění. Každý den, který strávím na svém nehybném plavidle v půvabných kulisách Waterfrontu, je jen dalším dnem, o nějž se snižuje pravděpodobnost, že ze svého šíleného projektu vyjdu živý. Tím spíš, že na rozdíl od svých kolegů nemám k dispozici letoun, který by mě vysadil na březích Antarktidy. Dostanu se tam vlastními prostředky. Nepřátelská moře a ledové puzzle překonám pomocí plachet a motoru. Nevím, kolik času mi to zabere a podaří-li se Pangei slalom mezi ledovci až do kýženého cíle.

V každém případě to teď není aktuální. Aktuální je fakt, že mi stále chybí potřebný papír, povolení, pochybná propustka, kterou po mně požadují jihoafrické úřady, abych mohl zvednout kotvy… Párkrát za týden jsem se pěkně vyřádil výstupem na Stolovou horu, onen majestátní výběžek vrhající stín na celou zátoku Kapského Města. Adrenalin vytváří někde v koutě mého mozku kompaktní kouli. Mám skutečně nervy nadranc.

*

Abych nějak překonal zklamání, snažím se znovu myslet na Roalda Amundsena, svého hrdinu, prvního člověka, jenž 14. prosince 1911 dobyl jižní pól. Ten si nemusel dělat starosti s kalendářem ani s úředními mrzutostmi, které by ho mohly brzdit! Líčení dobrodružství norského objevitele hýčkalo mé klukovské sny, podněcovalo mou fantazii víc než cokoli jiného. Pokud si vzpomínám, příběh objevení Antarktidy mě vždy fascinoval, téměř magneticky přitahoval. To nemůže být náhoda. Narodil jsem se v Kapském Městě, a jak se můžete přesvědčit na mapě, pod ním není nic. Jen modř oceánu a bělost majestátního ledového kontinentu. Když je někomu osm, otevírají se před ním všechny možnosti.

A v padesáti rovněž. Odjakživa jsem věděl, že se v končinách jižního pólu jednou pokusím o něco jedinečného. Musel jsem jen trpělivě vyčkávat, až mi budou planety nakloněny. Po třiceti letech bojů, válčení ve speciálních jihoafrických jednotkách a zdlouhavém putování po nejméně přátelských místech planety, je konjunkce planet konečně tu. Tato expedice bude završením všech předchozích. Mám vědomosti starého mazáka a mentalitu mladého vlka. Cítím se připravený překonat rekord přechodu Antarktidy. Nezáleží na tom jaký, nezáleží na tom jak. Prostě rekord z „minula“, jako to učinily mé idoly z minulého století, na závěr napínavého přechodu v čele posádky, která je mi oddána tělem i duší.

Kromě toho zbožňuju způsob, jakým si Amundsen „vypůjčil“ loď jednoho ze svých kolegů, Fridtjofa Nansena, aby podle svých slov křižoval od přístavu v Oslu až k severnímu pólu, zatímco ve skutečnosti měl v hlavě jen a jen pól jižní. Členové jeho posádky se dozvěděli o pravém cíli až v předvečer odplutí, avšak nikdo z nich loď neopustil. Amundsenovi, napůl objeviteli, napůl pirátovi, bylo úplně jedno, že jej po návratu z Antarktidy dva roky nato pohnal vlastník Framu před soud. Jeho umíněnost nezdolalo nic. Ani nedostatečná výživa, ani kurděje, ani šílenství, které postihlo několik členů jeho posádky. La belle époque.

*

Tohle všechno se vynořuje z mé paměti během těch dlouhých dnů čekání na Pangei, impozantní šedé siluetě kotvící v doku jako nějaký amorfní kytovec. Stačí, abych pomyslel na udatnost, na praštěnost těchhle prvních bohatýrů, a má motivace se okamžitě zdesateronásobí. Co by byl býval v podobné situaci udělal Amundsen, narozený stejně jako já 16. července? Odpověď už znám, ale dávám si ještě čtyřiadvacet hodin, než to rozseknu. Upřímně, ten jeden či dva příliš horliví dotěrové mi nemohou bránit v cestě donekonečna.

Za normálních okolností bych se tím netrápil. Hlava mě bolí z jiného důvodu: ze vší té nejistoty kolem mé cesty, ze všech těch rizik, která ji budou provázet. Samozřejmě že nejsem první dobrodruh, který se pokusí bez podpory přejít Antarktidu. V roce 2006 to už učinil Nor Rune Gjeldnes, ovšem při mnohem kratší trase, než mám v plánu já – čtyři tisíce osm set kilometrů za devadesát dnů –, vydávaje se z mysu přes jižní pól k zátoce Terra Nova a italské stanici Zucchelli. Další jej napodobili na skromnějších vzdálenostech, jako můj přítel Børge Ousland nebo Kanaďan Frédéric Dion, jenž mi v kolegiálním nadšení předal GPS souřadnice míst přechodu, aby mi co nejvíce usnadnil začátek expedice.

Všichni ti báječní lidé vyrazili, jako to chci udělat i já, z okolí ruské základny Novolazarevská. Nikdo se ale dosud neodvážil dostat do francouzské stanice Dumont-d’Urville téměř přímou cestou přes strašlivý ledovec Charlie, zvaný „Dóm C“, ledovou horu, jejíž vrchol vysochaný blizardem dosahuje více než tři tisíce dvě stě metrů.

Druhá část mé cesty, zcela průkopnická, bude zřejmě nejnebezpečnější. Chci-li splnit, co jsem si předsevzal, musím překonat vzdálenostní rekord napříč Antarktidou – pět tisíc sto kilometrů kvůli nejrůznějším kličkám –, a neodvratně i rekord rychlostní, poněvadž hrozivě se blížící zima mi neponechá jinou možnost.

Na papíře jsou věci jasné. Ve skutečnosti mi však z toho, co mě čeká, není jasné skoro nic, vím jen, že mi všichni předpovídají peklo. Odpověď mám možná tak na deset procent všech problémů, které přede mnou stojí, v mých očích je to však dost na to, abych se do toho dobrodružství pustil. Zbývajících devadesát procent se v tamních útrapách dostaví samo.

Vždycky jsem uvažoval tímto způsobem. Je to mystérium, jež je solí mého dobrodružného života. Jak budu reagovat? Do jaké míry se dokážu překonat? „Pokud v tobě tvé sny nevyvolávají strach, znamená to, že nejsou dost velké,“ řekl mi jednou otec. A to se stalo mým mottem. Nebezpečí mě neochromuje, naopak, dává mi křídla. A přitom ve mně není nic nadlidského. Všechno je to v hlavě, tak jako u jiných. Každý z nás disponuje netušenými rezervami. Stačí vědět, jak je vyslídit pod vrstvou prachu, kde chřadnou. Chtěl bych být Supermanem, chtěl bych být obdařený takovou supermocí, která by mě učinila neporazitelným. To ale není můj případ. Ve skutečném životě jsem nicka, nic neumím… Jedinou věcí, o které opravdu něco vím, je, jak přežít.

*

Jsem opravdu nicka. Stačí, aby jeden ouřada dělal trochu vlny, a „velký dobrodruh“, který z ničeho nemá strach, ztratí nervy. V těch největších zimách jsem prokázal, že jsem schopen obětovat zmrzlý článek prstu jedinou ranou mačety. Vím, že se uprostřed amazonské džungle dokážu vykřesat z kousnutí jedovatým hadem, bez střelné zbraně zabít kajmana, abych měl co jíst… Ale s puntičkářským byrokratem nic nesvedu. V jeho pohledu, na rozdíl od kajmana, nic nevyčtu. Nechápu, v jakém světě žije. To proto jsem dříve nechával Cathy, aby se místo mě babrala s úředními kličkami. Dokázala nad nimi strávit dny a noci a nakonec vždy našla východisko. Mne po deseti vteřinách svrběly pěsti.

Tak třeba zrovna včera, když jsem viděl, že se na Pangeu nalodil činovník námořních úřadů k jisté údajně náhodné kontrole, okamžitě jsem vytušil, že jde o úskok. Napadlo mě, že ten inspektor je sem určitě poslán někým jiným, náměstkem ředitele úřadu pro ochranu životního prostředí, který mě stíhá ze své kanceláře v Pretorii. Námořní policajt dorazil s předlouhým seznamem dokumentů týkajících se technického vybavení, jež jsem měl předložit ke kontrole. Všude kolem nás zatím do přístavu vplouvaly a zase z něj beztrestně vyplouvaly kocábky čínských rybářů zrezivělé až po kýl. Nebylo nutné vystudovat polytechniku, abych pochopil, že tato přepadová inspekce se konala jen proto, aby mi házela klacky pod plachty.

Naštěstí je v tuto chvíli na palubě Annika se svým úsměvem XXL. V Kapském Městě pobývá už tři týdny kvůli výměně informací týkajících se expedice, a aby mě do odjezdu podpořila. Změřil jsem si inspektora s jeho kupou papírů a spokojeným úšklebkem, který jako by říkal: „V každém případě to budu já, kdo rozhodne, co budeš moci podniknout, a ve skutečnosti už jsem rozhodl…“ Načež jsem se otočil k dceři a pošeptal jí: „Udělej s ním něco, nebo mu utrhnu hlavu!“

Abyste pochopili, jak jsme se dostali až sem, je třeba vrátit se o osmnáct měsíců zpátky, na břehy Lemanského jezera. Do okamžiku úžasné debaty, kdy mi dcery daly ten nejkrásnější dárek na světě tím, že mi nakázaly, abych pokračoval ve svém záměru vydat se do Antarktidy. O několik týdnů později, ke konci jara 2015, jsme se rozhodli, že všichni tři poletíme do Pákistánu.

„Anniko, Jess, víte co? Mám chuť zaplatit si výstup na K2… Co kdybyste šly kus cesty se mnou?“

„A jak rády, tati. Kdy se letí?“

Takhle to všechno znovu začalo a definitivně se vytvořila rodinná dynamika.

„Ty si vezmeš na starost boty, já baštu…“ To mě Annika a Jess zase jednou dostaly. Jediná slza nebyla prolita, zármutku ani únavy. Holky se mnou týden pochodovaly v účastné a radostné atmosféře až do základního tábora ve výšce pět tisíc dvě stě metrů. Bylo šílené dostat se tak vysoko. Navzdory námaze jsme se však smáli a diskutovali jako nikdy předtím. „To jsme nevěděly, že jsi až takový komik,“ přiznaly. Ani já ne.

Během toho magického období jsem se začal dívat na své holky jinak a pochopil jsem, že mají sílu a temperament, aby převzaly onu základní roli, kterou ve všech mých výpravách hrála Cathy. Zajišťovala styk s veřejností, bývala diplomatkou, velvyslankyní, dirigentkou… Představovala skrytou, a přitom rozhodující tvář všech mých akrobatických přeskoků hranic. Mé dvě dcery jsou ze stejného těsta, až na to, že Jess musí ještě absolvovat rok studií v Bostonu, na rozdíl od své starší sestry, která nedávno získala diplom na Americké univerzitě v Paříži. Annika mě však ujistila, že ji ten antarktický projekt pohlcuje natolik, že je připravena dát se do toho za obě. Dělal jsem, že o tom přemýšlím, ale bylo to stejně jen naoko. Kdo jiný by si mohl nárokovat následnictví po Cathy než mé dcery?

Když se zrovna někde sám netrmácím, potřebuju být obklopen lidmi, kteří mě mají rádi. Vím, že není právě snadné mě následovat, a to v žádném smyslu toho slova. Annika i Jess mě znají, vědí, jak se mnou vycházet… „Ty jsi normální kokosový ořech,“ řekla mi Jess během naší eskapády. „Navenek tvrdý jako dřevo, uvnitř měkoučký!“ Nakonec jsem se jich zeptal, jsou-li si vědomy všech obětí, které budou muset podstoupit, dají-li mi souhlas k tomu, abych uskutečnil své sny. Odpověděly jednohlasně. „Tati, po takovém začátku tě budeme podporovat až do konce!“ Pakt byl zpečetěn výbuchem smíchu.

V ten moment byl život zase krásný a zavládl nade vším. Pak dívky sestoupily zpátky do údolí a já se spolu s přáteli Fredem Rouxem a Köbim Reichenem pokusil zdolat vrchol K2. Počasí však bylo opravdu špatné a my se rozhodli vrátit. Co na tom, stejně jsem měl hlavu plnou velkého Jihu.

*

V následujících měsících jde všechno jako po másle. Annika ze zákulisí řídí nezvladatelné, tedy mě a můj časový rozvrh. Mezi dvěma televizními vysíláními na konci světa, třemi setkáními v Paříži a čtyřmi letadly si mohu dopřát luxus pobytu v Sète: tam na mě čekají Pangea a můj věrný Jacek. Tenhle polský inženýr emigrovavší do Švýcarska je součástí rodiny. Poprvé jsem se s ním setkal na počátku roku 2000, když jsme ještě s Cathy a dcerami bydleli v Château-d’Oex, horské vsi ztracené v samotném srdci přírodního parku Gruyère. Zdejší krávy byly tehdy ještě hubené a já poskytl pomocnou ruku dělníkům, kteří tu stavěli chaty. Jacek byl jedním z nich: nebyl nijak vysoký, ani vlasů neměl mnoho, zato srdce měl veliké. A drobné kutilské práce uměl jako nikdo jiný. Když byla v roce 2008 stavba Pangey dokončena, bylo jasné, že se stane jejím strážcem a prvním důstojníkem, jediným šéfem na palubě v mé nepřítomnosti. Od té doby je to jeho domov.

S Jackem jsme tedy ve vodách sètského přístavu upravovali mé mořské 4×4, aby bylo připravené na svou cestu kolem poloviny světa a projížďku mezi ledovci. Annika mezitím žonglovala s povinnostmi spojenými se sponzory, rozhovory s novináři a prvními logistickými problémy, jež kladla má výprava do Antarktidy.

Potom je také nutné nějak se zabývat první etapou mé obří expedice Pól2Pól, která mě povede přes jižní i severní pól cestou napříč všemi kontinenty. Vyžádá si dva roky. Začne to na jaře 2016, kdy Pangea opustí svůj domovský přístav v Monaku a zamíří do Namibie. Tam, po třech týdnech na moři, se sám a bez podpory vydám pěšky na čtyřsetkilometrovou cestu nejstarší pouští světa. Na to pak navážu trekem bez jakýchkoli zásob a vybavení do bažin Okavanga v Botswaně.

*

Na konci srpna se s Jackem opět pouštíme na širé moře, abychom se vrátili do Kapského Města. Tady všechno končí i začíná. Pod přívětivou oblohou mého rodného města budeme piplat náš plán útoku na Antarktidu a v průběhu pár týdnů přijmeme deset členů naší posádky. Počínaje mým přítelem Stevem Ravussinem, ostříleným navigátorem a znamenitým učitelem. Byl to právě on, kdo mě během kroužení na hladině Lemanského jezera učil, jak úplně sám brázdit oceány, mě, jenž nikdy nevkročil na žádnou plachetnici…

Mezi všemi těmi shledáními zůstává vůbec nejpozoruhodnější, nebo aspoň nejkomičtější, příjezd Anniky. Na začátku listopadu ji vidím vystupovat z letadla v Kapském Městě a za ní karavanu kufrů, beden a pytlů.

„Ty se tu chceš definitivně usadit, drahoušku?“

„Nesměj se! Mám tam sto kilo jídla. Sušené maso, ryby… Spoustu proviantu pro výpravu. Blokovali mi to v basilejském celním skladu. Došla jsem si na to posvítit před odletem do jižní Afriky. Stálo mě to strašné peníze…“

„Ale víš přece, že je přísně zakázané přepravovat takovouhle spižírnu letecky. Tos tedy na sebe vzala pěkné riziko!“

„To je mi samozřejmě jasné. Ale co jsem měla dělat? Znáš snad jiné řešení?“

Dcera hodná svého otce.

A ten ouřada v tom všem? Dochází, zas a znovu. 10. listopadu, poté co Annika zorganizuje četná setkání s jihoafrickými médii, aby udělala reklamu mému brzkému odjezdu, náměstek ředitele úřadu pro ochranu životního prostředí vyjde ze stínu a zaútočí dotčeným e-mailem. Sděluje Annice svůj údiv nad tím, jak mohu pomýšlet na brzký odjezd do Antarktidy, když on k tomu dosud nedal souhlas. „Jste si jistí, že máte všechna povolení? V tom případě je prosím předložte v mé kanceláři…“ Povolení? Jaká povolení? Je snad třeba povolení k naplnění dětského snu? Annika mu na to samozřejmě neodpoví. Zdvořile se dotazuje, jakéže formality mohly uniknout naší pozornosti, a slibuje, že dodá všechna nezbytná vysvětlení… Vyžaduje taková expedice studii jejího dopadu na životní prostředí? Žádný problém, dodá jednu, v níž bude vědecky dokázáno, že celá moje zásoba mazutu k zapálení plynového vařiče znečistí za tři měsíce ovzduší méně než jediný automobilista uvízlý v zácpě v den odjezdu na dovolenou. To však nestačí. Nemůže to stačit. Červ je v ovoci už mnoho let.

Annika pochopí, v čem je jádro pudla, když v nové salvě káravých e-mailů vyjádří její protějšek podráždění nad skutečností, že nedostal od Cathy odpověď na jistou zprávu, kterou jí poslal 10. února 2015. Má žena mu ve skutečnosti odpovědět nemohla. Má ovšem omluvu: zemřela o pár dnů později. Když se Annika probírala mailovou poštou své matky, na onu zprávu narazila. Její pretorijský korespondent, zděšený mým projektem přechodu Antarktidy, v ní sděluje, že případné povolení se mu jeví jako problematické vzhledem k tomu, že jsme neodpověděli na jeho stížnost z roku 2008.

2008! Jakýže zločin jsem toho roku spáchal? Ach, ano… Odvezl jsem partu mladých lidí na souostroví Jižních Shetland, na sever Antarktického poloostrova, v rámci nesčetných programů na ochranu životního prostředí, které vedu, aniž bych se někoho ptal. Sbírali jsme z moře plasty, studovali flóru a faunu, a ti uličníci, ke kterým patřily i Annika a Jess, měli tu smůlu, že se při odlivu ošplíchli v chráněné zátoce Deception Island. Po návratu vyvěsily děti několik fotografií z naší výpravy na sociální sítě. A ouvej! Náměstek ředitele úřadu pro ochranu životního prostředí bombardoval ubohou Cathy hrozbami právních postihů. „Nic nebylo poničeno, nevidím nutnost zahájení nějakého řízení,“ odpověděla flegmaticky, jak pro ni bylo typické. A tím celá věc pro svět skončila. Ne však pro něho.

Během následujících dnů, kdy na své lodi začínám přecházet jako lev v kleci, se Annika ještě pokouší úředníka uchlácholit. Tyto každodenní výměny názorů nikam nevedou. Jistěže jsem se měl těmito spory o povolení znepokojovat trochu dřív. S Cathy jsem problémům s papírováním nikdy nevěnoval pozornost a nakonec jsem uvěřil, že se věci prostě vyřeší jako mávnutím kouzelného proutku. Koneckonců, Antarktida je jediný kontinent, kde se nemusí překonávat hranice. Jak vzít na zřetel, že k cestě do této země ledu, která patří všem a nikomu, je nutné opatřit si vízum? Tím spíš, že v roce 2008, po slavné exkurzi na Deception Island, jsem pokračoval ve své cestě k jižnímu pólu, abych se tam znovu setkal s dalšími slibnými průzkumníky, dokonce s monackým knížetem Albertem, a to stále v rámci operace ochrany životního prostředí. A nevzpomínám si, že bych k této expedici potřeboval nějaké povolení. No dobře, je pravda, že úřady monackého knížectví se o všechno postaraly…

*

Mezi svými reagujeme na nositele špatných zpráv často stejně: ignorujeme je, kazisvěty. Není to vždy rozumné. Včera na mě ovšem návštěva kontrolora námořních úřadů na palubě Pangey zapůsobila jako výstražné znamení.

„Kolikátého je dnes?“

„Sedmnáctého, tati…“

„Takhle už to nemůže dál pokračovat. Víš, ten chlap včera s tím svým podezíravým pohledem, když kontroloval certifikát brazilské registrace Pangey… Mám pocit, že jsou schopní vymyslet si jakoukoli záminku, jen aby loď zabavili!“

„Nerozčiluj se, tati, šetři energii, abys uskutečnil, co žádná lidská bytost nikdy nevykonala. Já se jen ptám, z jakého důvodu by měl mít zaměstnanec jihoafrického ministerstva moc nad švýcarským občanem, který má v plánu přejít Antarktidu…“

„Protože jsme v Kapském Městě… Protože vyrazit ze svého rodného města mě naplňovalo hrdostí! A vůbec, všechno přece není úplně černé nebo úplně bílé. Není to tak, že se buď vzdám, anebo odjedu, aniž bych se kohokoli ptal. Může to být šedé. Vyrazím a moje dcera se během cesty postará o povolení… To se mi líbí… šedé… Zítra vyrazím!“

„Nebo pozítří? Zítra přijede z Bostonu Jess, aby strávila prázdniny s babičkou. Je přesvědčená, žes vyplul už před několika dny. Ta by byla úžasně překvapená, kdyby tě tu viděla!“

A pro mě bude zase skvělé, když je budu moci obě obejmout, než se pustím do dobrodružství. Dělal jsem to tak pokaždé, když jsem je opouštěl na delší čas, ale tentokrát je moje potřeba rozloučit se s nimi, naposledy je obejmout, mnohem naléhavější. I když jsou silné, mají jenom mě. Je sice hezké vědět konečně, kdy odplouvám… Ale kdo ví, zda se vrátím?

*

Jak nemyslím na nic jiného než na výpravu, rozhodl jsem se navštívit kapitána obrovského ledoborce Agulhas kotvícího pár stovek metrů od Pangey. Třpytící se červená nestvůra je zhruba čtyřikrát taková jako moje loď. Mám dojem, že tu tak jako slunce nad temnými vodami přístavu září odjakživa. A zatímco vyrážím na lov informací, usazuje se mi vzadu v hlavě drobný nápad. Pokud by snad Agulhas zvedl kotvy v následujících dnech, mohl bych plout směrem k ledovému pobřeží v jeho kýlové brázdě. A ocelový tlustokožec by pro nás bořil ledy…

K našemu sousedovi mě doprovází Steve. Vítěz Transatu 2001 zůstává navigátorem mužstva, třebaže nemá představu, co na něj číhá v Antarktidě. Šplháme po můstcích, vidíme supervýkonné stroje, obrovské motory. „Jsi si jistý, že naše loď není příliš malá?“ prohodí s náznakem úsměvu. Když dorazíme na palubu, kapitán se tuží na svém velitelském stanovišti.

„Pánové, co pro vás mohu udělat?“

A najednou se skoro stydím za to, co se mu chystám říct. Určitě mě bude považovat za blázna.

„Jmenuju se Mike Horn, jsem průzkumník a vyrážím do Antarktidy…“

„Vím, kdo jste. A kdy odlétá vaše letadlo?“

„Ne, ne, chci se tam dostat lodí, tou malou šedou lodí, která tamhle kotví… Proto jsem za vámi přišel: myslel jsem, že byste nás mohl informovat o tom, jak to vypadá s ledem… Neodplouváte teď někdy čirou náhodou?“

„Lituju, ale teď to opravdu není na pořadu dne. Pojďte, chcete se podívat?“

A zapne obrazovku, na níž se objeví severní pobřeží Antarktidy a přibližná tloušťka ledu v reálném čase. Cítím, jak mi přestává bít srdce, a slyším se říkat: „Ach, ano… To je síla, to je síla…“ On souhlasí: „Síla, síla, síla…“ První ledová bariéra, která se jeví jako nepřekonatelná, se zdvíhá více než patnáct set kilometrů od samotného kontinentu. Několik zbloudilých ker pluje ani ne týden plavby od Kapského Města. Kapitán zvedne oči od obrazovky a prezentaci uzavře profesorským tónem:

„Jsou někdy takové listopady, že ani my nedokážeme rozbít led a prorazit si cestu. Jediné řešení je čekat, až nastane léto a trhliny se rozevřou. Tak to prostě je. A přesně to byste měli udělat i vy, protože podle mého skromného názoru nikdy neprojedete…“

Myslím, že v takových okamžicích spočívá mé tajemství v tom, že neznám slovo defétismus. Už když jsem sbíhal z můstku Agulhasu, vyhnal jsem z mysli černé mraky, které jako by už několik dnů chtěly zkalit mé snílkovské nadšení. Nepřehlížím hrozby, které na mě číhají. Nejsem zaslepený „pozitivním postojem“, který je tak drahý Američanům: pro mě sklenice z poloviny prázdná není z poloviny plná. Jsem prostě tady, připravený, a vím, že ze sedmi miliard lidí se nenajdou dva, kteří by reagovali na kritickou situaci stejným způsobem. Možná že se mi to jen zdá, třeba ano, ale nejlepší způsob, jak se o tom přesvědčit, je vyrazit na místo a osobně si to ověřit. Mám-li jít v životě kupředu, měním to, co mohu změnit, a kašlu na to, s čím nehnu. Nikdy nezměníš tloušťku ledu, teplotu, sílu větru. Nestarej se o věci, které jsou mimo tvou kontrolu. Mám-li se bít na několika frontách, udělám to, ale na počasí nemám žádný vliv. Musím s ním prostě počítat, brát je takové, jaké je. Ostatně právě neznámo je podstatou dobrodružství. Říkám Stevovi: „Na to se zapomíná! Musíme odjet, musíme to zkusit! Jen ten, kdo to zkusí, může říct, je-li to proveditelné nebo ne. Velitel mluví za sebe, má své mapy, svou zkušenost, rutinu. Má v zásobě celou řadu údajů, které mu vyhovují. Ví však aspoň přibližně, jakou motivaci mám já? Jak by mohl tušit, že problémy jsou motorem mého života…?“

*

Druhý den spousta objímání a rychle utíraných slz. Naposledy k sobě tisknu matku. A když mě v přístavišti spatří Jess, vyrazí takový výkřik, že je určitě slyšet až na jižním pólu. Obejmu dcery kolem ramen a dlouhé vteřiny zůstáváme takto srostlí jako rojníci ragbyového týmu. „Víte, nikdy jsem neopouštěl náš domov pod záminkou, že bych měl mámu nebo náš rodinný život míň rád. Naopak, právě proto, že vás mám radši než cokoli jiného, pokaždé jsem v sobě nacházel sílu vrátit se živý…“

Načež si navlékám své nové svršky dobrodruha na útěku. Vracím se na kapitánský můstek, abych upozornil chlapíka, který to má na starost, že se má loď brzy odpoutá od kotevního kruhu. A dávám si záležet, aby se chytil na udičku: „Odplouvám za dva za tři dny…“

*

A 19. listopadu časně ráno Pangea konečně zvedá kotvy. Nízké slunce se odráží od Stolové hory. Nebe je růžové a modré jako dětská výbavička. Loď s hliníkovým trupem proplouvá kanálem svým senátorským tempem. Míjí maják a dostává se na volné moře stále stejně pomalu, jako kdyby ještě váhala. Něco jako Amundsenův Fram o století dříve, opouštějící přístav v Oslu a mířící k neznámému cíli. Náhle dává Steve povel a plachty Pangey se vzedmou jako blány připravené vzlétnout. Celá loď se vlivem rychlosti vzepne, do uší nám zahvízdá vítr.

Ostře na levobok!

Kapské Město necháváme za sebou a nabíráme kurz Antarktida…

A jestli teď s námi mají nějaký problém, ať se za mnou pustí.

[1] Jde o klesající vítr vznikající masou chladného vzduchu táhnoucího se podél geografického reliefu.

2.

Když jsem se tak dlouho musel krotit, vychutnávám si teď každou minutu našeho prvního dne na moři. Odjezd na expedici nemá na žebříčku mých emocí konkurenci. Když se blížím k cíli, jsem spokojený, hrdý, ale nemá to nic společného s oním vzrušeným mrazením, které mi přebíhá po páteři od chvíle, kdy jsme opustili Kapské Město. Počasí je nádherné, vítr solidní, kolem čtyřiceti uzlů, žene nás do gejzírů pěny. Pangea, frustrovaná nekonečným balancováním na jednom místě, se teď pokládá za kluzák.

Je legrační vidět na mé lodi tolik lidí. Jsem zvyklý mít na palubě pohodlí. V téhle chvíli ale každý tak trochu hledá své místo, tamhle se to strká, tady se zase kulí oči: „Hele, není tu topení, to budeme pěkně mrznout, než tam dorazíme…“ Drobné domácí neshody ale brzy vymete vichr dobrodružství. „Delfín, nalevo, delfín!“ No ano, ve vodách Kapského Města jsou jich přece tisíce.

Na své posádce mám nejraději to, že jeden není zaměnitelný s druhým. Kromě Steva a Jacka není nikdo jiný kompetentní k tomu plavit se v jižních mořích na pětatřicetimetrové lodi. A i když Steve zachází s kormidlem jako nikdo jiný, dosud nikdy se neodvážil do tak extrémních zeměpisných šířek, kde vás obrovské plovoucí kry stisknou jako krystalické čelisti.

A ti ostatní?

Laura, Jackova družka. Předtím pracovala jako servírka v baru. Když jsme poprvé rozvinuli plachty, bylo to pro ni jako zjevení: „Jé! To je tak krásné…“ S Jackem má dva společné zájmy: cigarety a pivo. Vařit těstoviny ovšem umí jako nikdo jiný. Zbožňuju ji.

Pak je tu Félix, napůl Němec, napůl Číňan, a jeho švýcarský kamarád Christopher. Oba ještě studují. Patří k někdejším young explorers, mladým výzkumníkům, které jsem si vybral po čtrnáctidenní stáži v Château-d’Oex a kteří se účastnili nesčetných ekologických akcí po celém světě. Před několika lety mě doprovázeli lodí i na lyžích až k severnímu pólu. Na začátku roku 2016 mi Félix zatelefonoval:

„Hej! Miku! Máme chuť pro tebe pracovat. Budem dělat všechno, co bude na lodi potřeba, žádné peníze za to nechceme, chceme mít jen šílené zážitky…“

„OK, chlapci. Sejdeme se v listopadu v Kapském Městě.“

Pak je tu také klan šedesátníků, Philippe a Édouard, dva staří Stevovi kamarádi. První je majitelem loděnice ve Versoix na březích Lemanského jezera, druhý je inženýr, jenž mi pomohl vytvořit plachty pro můj kajak během expedice Arktos kolem severního polárního kruhu. Pěkná banda kámošů. Jakož i pěkná banda bažantů, když jde o to plout pod řvoucími padesátkami…

A zvláštní místo zujímá Arnaud. Mám za to, že předtím než se nalodil v Kapském Městě, ten kluk v životě na lodi nebyl. Je synem Thierryho Gassera, mého prvního přítele po mé emigraci do Švýcarska. Když jsem tehdy zkoušel, co se dá, a pokládali mě za psance, Thierry mi nabídl, abych mu pomohl vyškolit skupinu horských vůdců v nové disciplíně, kaňoningu. Takhle to začalo. Thierry nezměnil můj společenský status, změnil můj život. Takže když jsem se dozvěděl, že jeho dvacetiletý potomek má chuť naučit se plachtit a odjet na naši dobrodružnou výpravu, bylo to jasné…

Kdo ještě? Novozélandský fotograf Dimitrij, jenž zvěční naši epopej. Christopher řečený „Hamburger“, žurnalista vyslaný společností Red Bull, který když zrovna nezvrací, píše, jak se zdá, geniální články. A konečně kalifornský kameraman Dirk, který nechal za sebou v San Franciscu svůj obveselující tabák, na jeho stále dobré náladě se to však nikterak neodrazilo.

Zkrátka parádní sestava přetrhdílů. Nicek, jako jsem já. Ne, to přeháním, protože i jako znamenitý specialista na všechno a na nic mám přece jen malé sívíčko v oblasti navigace za vysokého rizika a v polárních zimách. A právě když se o svou zkušenost dělím se svými novými druhy, mám pocit, že jejich mozek vře, že se jim kouří z uší, tolik se soustředí a připravují na nezapomenutelný zážitek… Právě to se mi na tom bratrstvu z různých koutů světa tolik líbí. Všichni jsou tu, aby se něco naučili, a tímto způsobem se rodí soupeřivost. Tam, kam míříme, jsou víra a pokora zárukami úspěchu.

Dávám stokrát přednost svému klanu šikovných týpků a nadšených kluků před profesionální posádkou, která ví předem všechno o všem. Expertům vláčejícím s sebou svoje kecy a nadutost až doprostřed oceánů. Když bylo třeba Félixovi, Christopherovi nebo Arnaudovi pomoci, nikdy jsem neváhal. Prostě jsem se postavil na jejich místo. Býval bych byl tak rád, kdyby mi kapitán Cousteau dal šanci, když jsem byl mladší…

*

Bylo mi třináct, když jsem se v jihoafrické televizi díval na Svět ticha, jako se jiní dívají na kreslené filmy. Nevím, jakým zázrakem se k nám dokumentární filmy kapitána Cousteaua dostaly, byl to však jediný program, který mě zajímal. Spíše bych přišel o Štědrý večer než o jedinou epizodu. Vidím ho, jak se potápí, a říkám svému otci: „To bych určitě dokázal taky…“ Představuju si sám sebe jako mladého námořníka na Calypso. Usínám a zdá se mi, že hadrem šúruju přední palubu, když mě osloví potápěč ve skafandru, abych mu pomohl zavěsit tlakovou láhev. Jednoho večera, když jsem zas přilepený na obrazovce a sleduju obří chobotnici, se mě otec zeptá:

„A proč mu nenapíšeš?“

„Tomu netvorovi?“

„Ne, kapitánu Cousteauovi…“

Jak to, že mě to nenapadlo dřív! Řítím se k dopisním papírům srovnaným v otcově sekretáři a tím nejkrásnějším písmem se svěřuji se svým nadšením pro muže v námořnické čepici. Dlouhý dopis v angličtině mu má sdělit, že mým největším přáním je stát se jednoho dne členem jeho posádky.

Druhý den ráno posílám svůj drahocenný list do Cousteauovy nadace v Paříži. Na obálku jsem nalepil tolik známek, že by mohla klidně vykonat čtyři cesty kolem světa. A pak čekám na odpověď. Dny. Týdny. Jakmile se vrátím ze školy, první, co udělám, je, že se podívám do hromady pošty svých rodičů, není-li tam dopis pro mne. Marně. Nikdo mi nikdy neodpověděl. To mě ranilo víc než pár facek od jednoho z profesorů. Kapitán Cousteau hodil nevědomky přes palubu naivitu jednoho dítěte. Dál jsem vášnivě sledoval jeho filmy, ale už nikdy se mi nezdálo, že připravuju Calypso k vyplutí. Řekl jsem si: „Jednou si postavím vlastní loď a vezmu mladé na cestu kolem světa…“

*

Tak se zrodila myšlenka Pangey. A i když jsem musel čekat do svých čtyřiceti a potvrdit renomé v případě dobrodružných podniků a ochrany planety, abych mohl dát dohromady finanční prostředky nutné k její stavbě, dodnes zůstává tato loď mou pýchou. Její jméno odkazuje k počátkům naší drahé, staré Země, kdy před pěti miliony let existovalo jediné moře a jediná pevnina nazývaná Pangea, řecky Pangaea.

V roce 2008 ji přivedly k životu dvě stovky kvalifikovaných dělníků jedné favely v brazilském São Paulu. Svým masivním trupem o rozměrech pětatřicet metrů na deset si uchovává veškeré kvality oceánského 4×4: její zatažitelný kýl i kormidlo byly navrženy speciálně pro polární oblasti, její kostra, a zvláště pak její příď z hliníku, kovu odolnějšího než ocel, jí umožňují rozrážet led. Pokud jde o ten vyšší ze dvou stěžňů tohoto plavidla, nechtěl jsem, aby přesahoval čtyřicet metrů z důvodu, že tak poskytne minimální pákový efekt, když zuří bouře. Chtěl jsem, aby si uchovala svou původní šedou barvu, která dokáže splynout s každou krajinou. A konečně, její podpalubí je nacpané environmentální výbavou: stroji k lisování odpadků a plastů, sondami určenými k analýze čistoty vody a vlastností vzduchu…

Díky věrnosti mých sponzorů jsem tedy naplnil svou klukovskou přísahu. Na palubě Pangey objevila svět celá generace young explorers, zkoumajíc ta nejvzdálenější moře, aby začala s obnovou naší planety.

*

Třetí den plavby máme stále v plachtách severozápadní vítr, který nás při téměř dvaceti uzlech udržuje na greenwichském poledníku, když tu loď, jejíž přednosti jsem právě vyjmenoval, začíná jevit zneklidňující známky únavy. Všechny plachty jsou rozvinuté, vítr nezeslábl, a přesto jako by Pangei něco bránilo v pohybu vpřed a její průměrná rychlost znenadání klesá. „Vždyť se jen plazíme, někde tam musí být zašprajcovanej nějakej tentononc…“ zhodnotila situaci Laura. Ano, nějaký tentononc, to si myslím také. I když jsme už víc než tisíc kilometrů od jihoafrických břehů, mohlo se stát, že se za kýl zachytila nějaká rybářská síť unášená proudem. Édouard vystřídal Steva u kormidla a já mu řekl, že bude potřeba skasat plachty a zastavit loď, abych se mohl potopit pod trup.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Antarktida.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.