Kaledonský Gambit

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Dan Moren

Kaledonský Gambit – e-kniha

Copyright © TRITON, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dan Moren

KALEDONSKÝ GAMBIT

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

The Caledonian Gambit

Copyright © 2017 by Dan Moren

Translation © Dana a Ondřej Veselí, 2019

Cover © Renata Brtnická, 2019

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2019

978-80-755-3683-9 (tištěná verze)

978-80-755-3718-8 (ePub)

978-80-755-3719-5 (mobi)

978-80-755-3717-1 (PDF)

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Mé mámě a mému tátovi, kteří mi nikdy nesebrali knížku.

Prolog

Na Elijaha Brodyho zaútočili motýli.

Popravdě se zaměřili jen na jeho žaludek, ale byli v ráži a třepotali se v něm tak rozzlobeně, jak by si nikdy nemyslel, že by motýli mohli.

Zaškrundalo v něm a on si přes silná umělá vlákna své letecké kombinézy poklepal na břicho. Nervy před misí. Nic neobvyklého. Jak to ale můžeš vědět? vynadal si. Nikdy jsi na žádné nebyl.

„Kuráž je v soustavě,“ ozval se ve sluchátkách klidný, rozvážný hlas letové vedoucí vesmírné lodi Kuráž. „Zelená letko, máte povolení ke startu.“ Chvilku bylo ticho, a když se znovu ozvala, Eli poznal, že se usmívá. „Dobrý lov.“

Eli odpálil zámky, které držely jeho bitevník u Kuráže. Trupem zavibroval zvuk, jako když někde v dálce vybuchne petarda, a bitevník začal pomalu opouštět dok.

Osm… devět… deset. Bezpečně mimo Kuráž nastartoval Eli motory.

Celá loď se otřásla, když motory naskočily. Usmál se a vydechl. Připadalo mu, jako by vzduch, co zrovna jeho plíce opustil, v nich byl celé hodiny – možná celé dny. Jako by ten střet měl už za sebou: v mysli byl už zpátky na palubě Kuráže, mise byla splněná a piloti Zelené letky si připíjeli každý svým přídělem oslavného šampusu.

Všude kolem sebe viděl Eli záblesky motorů parťáků z letky. Zelené tečky představující jejich bitevníky mu pokropily HUD displej. Našel blikající bod označený jako Zelená šestka a šlápl na to, aby se zařadil po bok Larabieho, a pak přepnul na kanál svého wingmana.

„V pohodě, Chrisi?“

„Jo. Chceš vidět něco neuvěřitelnýho, Brody? Mrkni na šestou hodinu.“

Eli zvedl obočí. Na hlavní displej si hodil záběr zadní kamery a viděl, jak obrovská masa Kuráže za ním odplouvá. Když se malinko stočila na levobok, nabídl se mu výhled na bránu a on potichu hvízdnul.

„Sakra,“ řekl Larabie tiše. „Ten pohled se mi nikdy neomrzí.“

Jak tam tak visela ve vesmíru, jako obrovské hrozivé oko, hexagonální kovová konstrukce se rozpínala do šíře celé míle. V otevřeném chřtánu se jí točil modrý vír, vlnění působilo až hypnoticky: červí díra, ze které se Kuráž nedávno vynořila.

„To je teda nářez,“ řekl Larabie, v hlase se mu stále odráželo ohromení. „Víš, že jsou soběstačný? Když jsem chodil na techniku, dělali jsme na ně studii.“

„No. Neřekl bych, že uměli létat mezi soustavami už tenkrát.“

„Hrozně vtipný. Dej mi vědět, až přijdeš s něčím aspoň z poloviny tak skvělým jako použít gravimetrickou energii červí díry jako zdroj energie.“

„To fakt funguje?“ Eli si přál, aby si mohl skrz helmu promnout spánky. „Zní mi to jako zatracená Möbiova páska.“

Larabie si odfrkl. „Tím si nezatěžuj mozeček, Brody. Dobrá zpráva je, že to funguje v náš prospěch – ty hajzlíci maj tolik šťávy, že jakmile je zapnou, je skoro nemožný je zase vypnout.“

„Fajn,“ řekl Eli, „protože jsem si jednou přibouchnul prsty do dveří a není to něco, co bych si chtěl zopakovat v galaktickým měřítku.“

„Zelená letko, tady je můstek Kuráže.“ Přenos prskal statickou elektřinou. „Máme něco na radaru. Blíží se sem dvě letky, a to rychle – podle profilu to budou těžký bombardéry a stíhačky.“ Na Eliho průhledovém displeji se objevily rudé tečky, když mu senzory z Kuráže poskytly pozici nepřátelských lodí.

„To šlo rychle,“ zamumlal někdo na kanále letky.

„Jo, dvě plný letky zrovna nevypadaj jako běžnej uvítací výbor.“ Maggie O’Hara byla Zelená trojka a informační expertka letky. „A neměli nás jak identifikovat, dokud jsme se neocitli v systému.“

„Mají vlastní informační zdroje,“ podotkl Larabie.

„Doufejme, že ne lepší než my,“ zavtipkoval Jun Kwok, Zelená pětka.

„Zelená letko, formace,“ řekla kapitánka Lila Randallová, velitelka letky. „Zaměřte cíle a připravte se na útok. Musíme zajistit oblast brány, než červí dírou projde zbytek flotily. Šestko, Sedmičko, připravte se.“

„Rozumím,“ řekl Larabie. „Nastavuju kurz na střet.“

„Příjem,“ řekl Eli a stočil příď k prvním červeným tečkám na displeji. Skučení motorů gradovalo, setrvačnost ho vmáčkla do sedadla. Přepnul zpátky na kanál svého wingmana.

„Vypadá to, že se na nás sakra připravili.“

„Jo, “ řekl Larabie, „ale žádná příprava na světě těm chudáčkům nepomůže, až bránou projde zbytek flotily.“ Odmlčel se a Eli v duchu viděl, jak jeho wingman kroutí hlavou s rozcuchanými vlasy. „Stojí proti přesile, jak v počtech, tak ve výzbroji, a pokud nás identifikovali, vědí to. Nevím, proč prostě nekapitulovali.“

Protože nikdo si nechce jen tak lehnout a umřít.

„Celá Pátá flotila na jeden relativně izolovanej svět.“ Eli si tak nazvětšoval obraz na displeji, až uviděl kouli s fleky modré, zelené a bílé. „Připadá mi to přehnaný.“

„Impérium chce mít poslední slovo, kámo. Sabaea vedla jednání o připojení ke Společenství a Illyrijská říše to nenechá jen tak.“

A to ani náhodou. Eli se ošil, cítil, jak pod ním sedadlo zavrzalo. Kaledonie, jeho domovský svět, bývala svobodnou planetou, dokud tam Impérium nevpadlo. „Fakt je to jediná možnost?“

„Ve skutečnosti nepotřebují naše svole–“

Rozvřískalo se varování, lodní počítač zrušil zvětšení nastavené Elim a ukázal jednu z přibližujících se nepřátelských stíhaček, nyní zvýrazněnou červeným čtverečkem, jak se ho snaží zaměřit.

„Zaměřování!“ zařval. Zápolil s kniplem ve snaze uniknout zaměření a dostat se do postavení, aby mohl pálit on sám.

Hledáček na displeji mu zablikal zeleně a Eli zmáčkl spoušť, čímž vyslal magneticky poháněné střely z výmetnic na přídi stíhačky. Stopovky žlutozeleně fosforeskovaly na černém pozadí vesmíru, ale jeho vlastní setrvačnost je obloukem vyslala doleva. Naklonil knipl zpátky k pravoboku, prst stále na spoušti.

Nepřátelská stíhačka byla už tak blízko, že byla viditelná pouhým okem. Ve snaze vyhnout se zásahu a udržet Eliho v hledáčku kličkovala hned vlevo a hned vpravo. Dvě z Eliho střel jí lízly motory; do vesmíru vytékalo palivo a jako kapky plulo vzduchoprázdnem. Druhá dávka motory zasáhla a Eli viděl, jak jedna stopovka pronikla palivovou nádrží.

A to stačilo. Loď vybuchla v explozi na tmavém pozadí úžasně tiché.

„Veliteli, tady je Šestka,“ řekl Larabie. „Hlásím zářez pro Sedmičku.“

„Vítej mezi mazákama,“ zavýskla Kwoková. „Takže platíš pivo?“

Eli se zašklebil, obraz výbuchu mu stále plaval před očima. První zabití. Měl by být pyšný, a ne mít pocit, jako když skočil placáka z deseti kilometrů. Na tohle ses připravoval, Brody.

„Zklidněte se,“ řekla kapitánka Randallová. „Dobrá práce, Sedmičko, ale pořád máme co na práci. Zelená letko, jděte na to.“

Když se letka přiblížila k nepřátelským lodím, rozdělila se a v tu chvíli se celá oblast na Eliho monitoru změnila ve změť teček. V mžiku zjistil, že se na sebe řítí s druhou stíhačkou; udělal obrat ve snaze se jí pověsit na zadek. Druhý pilot byl ale dobrý: stáhl plyn, aby ho Eli přestřelil a střely šly do prázdna. Škubnutím za knipl Eli obrátil stíhačku na záda, takže měl druhou loď vzhůru nohama – ale pořád přímo v mířidlech. Mám tě.

„Veliteli, Šestka.“ Larabieho odměřený tón narušil Eliho soustředění. Zaklel, když o pěkný kus minul.

„Tady je velitel,“ ohlásila se kapitánka Randallová. „Mluv, Šestko.“

„Něco je špatně: hlavní lodě sabaejské obrany se vůbec nezapojujou.“

„Drží je v záloze,“ skočil jim do řeči Rafi Kantor, zástupce velitele. „Nemá cenu je vystavovat palbě, dokud nebudou mít v hledáčku něco většího než stíhačky.“

„Možná,“ řekl Larabie. „Ale něco… no, prostě mi na tom něco nesedí.“

„Paranoia, Šestko?“ popíchla ho Kwoková.

„Dej si pohov, Kwoková,“ řekl O’Hara.

Randallová se vlomila do rozhovoru. „Šestko, dávej pozor na hlavní lodě, ale ty nejsou priorita. O ty se budeme starat, až vyřešíme stíhačky. My o vlku…“

Nepřátelská letka se přeskupila a mířila na druhý průlet. Eli navedl svou stíhačku na Larabieho levobok a na sdíleném monitoru označil svůj cíl. Červené body jeden po druhém šedly, jak zbytek letky dělal to samé.

„Jdeme na to,“ řekla Randallová. „Na můj povel rozptýlit.“

V očekávání rozkazu Randallové Eli sevřel páku plynu.

„Všem lodím, tady je můstek Kuráže.“ Běžně vyrovnaný hlas letové vedoucí zabarvila panika. „Něco se děje u brány. Opakuju, vypadá to, na nějakou aktivitu u brá–“

Eliho oslepil silný bílý záblesk a vysílání z Kuráže se rozpustilo do ječivého chaosu. Pištivý zvuk mu provrtal lebku a on rychle stáhl zvuk na sluchátkách. Útržky nesouvislého blábolení zbytku letky pronikly rušením.

„… bože…“

„Brána…“

„… letka… paprsek… kanál…“

„… na šesté hodině…“

Eliho loď najednou sevřela obrovitá ruka a zatřásla jí jako s hračkou, až se ta roztočila jako káča. V uších mu rezonovaly tři nebo čtyři různé poplašné tóny a Eli musel pevně zavřít oči, aby mu hvězdy, které se v závratné rychlosti míhaly za sklem kokpitu, v žaludku neprobudily motýly a to ostatní. Nenablij si do helmy, nenablij si do helmy… Zuby mu drkotaly tak silně, až měl pocit, že jich možná pár spolkl. Bojuje s tlakem, který ho špendlil do sedačky, natáhl rozklepanou ruku před sebe a stáhl plyn.

Pak bylo po všem. Jeho loď se nechala unášet vlastní setrvačností. Pootevřel jedno oko, pak i druhé.

HUD před ním blikal a mihotal se; praštil se rukou do helmy, ale docílil jedině toho, že ho hlava rozbolela ještě víc. Se zavrčením restartoval počítač, což vyřadilo i kamery a ovládání trysek. Natáhl krk a pokusil se vyhlédnout z kokpitu, ale letecké kombinézy nejsou zrovna dělané na nějaké extra hýbání. Něco nám uniklo. Že by bombardér pronikl až ke Kuráži?

Počítač naskočil. Eli dupl na ovládání směrových trysek a tvrdě škubl za knipl, až otočil čumák lodi zpět směrem ke Kuráži. Tím si sice odkryl záda pro jakoukoli stíhačku, co se objeví, ale vlajková loď teď pro něj měla vyšší prioritu. Ať už ji zasáhlo cokoli, muselo to být velké…

A do prdele.

Kuráž tam pořád byla, ale zadní půlka lodi odplouvala pryč od té přední, jako by ta samá ruka, co zahodila Eliho stíhačku, jednoduše přelomila míli dlouhou loď jako suchou větvičku. Gejzíry vzduchu tryskaly do vesmíru a na zubatých okrajích zlomu jiskřila elektřina.

Ale to nebylo to, co Elimu vyrazilo dech.

Brána byla tatam.

„Sedmičko, tady je Šestka na nouzovým kanále. Slyšíš mě?“ Statický šum hlasitě a jasně prořízl Larabieho hlas.

Eli přepnul spojení. „Co se sakra stalo?“

„Odpálili bránu, Eli. Do prdele, oni tu bránu odpálili.“ Vždy klidný Larabie ze šoku chraptil. „Museli ji nastavit tak, že vybuchla, když jsme prošli. Já… já… to je šílený.“

Eli polkl, v krku se mu udělal knedlík při pohledu na tlumené jiskření trosek brány, které vířily ve spirále jako miniaturní galaxie.

„Červí díra se právě zhroutila,“ řekl Larabie, stále v šoku. „Gravitační rozdíl – viděl jsem, jak roztrhnul Kuráž vejpůl. Nikdy jsem nic takovýho…“ Zajíkl se. „Bože můj, flotila.“

Zbytek flotily čekal v červí díře na to, až mu Venture dá zelenou. Běžný postup.

Larabieho nebylo téměř slyšet, i když Eli nebyl schopný říct, jestli to bylo přenosem, nebo Larabiem. „Uvěznilo je to v červí díře. Všechny.“

Všechny – přátele, spolužáky, tisíce těch, které Eli nikdy nepotkal. Uvěznilo je to. V červí díře.

Eli znovu polkl. „Vždyť se můžou vrátit, ne? Zpátky do sektoru Badr, kde do ní vstoupili?“

„Ne, to nemůžou. Když máš jen jeden konec červí díry, neudržíš ji stabilní. Představ si gumičku. Jeden konec pustíš a smrští se.“

„Co kdyby… co kdybychom bránu obnovili?“

Larabie se krátce a hořce zasmál. „To by trvalo roky. Přinejlepším je to vyplivlo někde v polovině galaxie. Přinejhorším…“ odmlčel se. „Tak či tak, jsou pryč, Eli.“

Najednou to ve vysílačce zaskřehotalo a Elimu v hlavě zarezonoval cizí hlas.

„Illyrijské lodi, mluví admirál Vogel ze Sabaejských obranných planetárních sil. Čelíte ozbrojené početní přesile. Vypněte motory, odstavte zbraňové systémy a my přijmeme vaši kapitulaci.“

Ozbrojená početní přesila. Eli spolkl hysterický smích. S tím jsme přišli my.

„Opakuji, mluví admirál Vogel ze Sabaejských obranných planetárních–“

„Vyliž si,“ skočil mu do toho hlas Kwokové.

Eli s hrůzou sledoval, jak pilotka doprovází svá slova činy, šlápne na plyn a za plné palby se žene vstříc nepřátelským stíhačkám. Z vysílačky se linul její řev.

„Vy zasraný vrahou–“

Zpod jednoho z bombardérů vyletěla raketa a čelně zasáhla loď Kwokové. Když se stíhačka rozletěla na kousíčky, které krátce zahořely a zhasly, měl Eli srdce až v krku.

„Ne!“ Nevěděl, kdo zařval – mohl to klidně být i on –, ale bylo to to poslední, co slyšel, než vysílání ztichlo a ozýval se jen sykot širokospektrálního rušení.

Zelená letka rozpustila formaci a zaměřila se na nejbližší nepřátelské lodě. Eli otevřel klapky motoru naplno a vystřelil vstříc skupince stíhaček.

Viděl, jak ten samý bombardér vypustil další raketu jeho směrem. Stočil to ale ke zbytkům lodi Kwokové a schoval se za ně – oblak trosek měl mezi sebou a střelou. Raketa změnila směr a neškodně vybuchla v poli trosek.

Namířil si to na nepřátelskou letku a vypustil dvě ze svých raket přímo do srdce formace.

Jedna proletěla mezerou mezi stíhačkami; druhá slavila přímý zásah – krupobití střepin z jedné lodi rozcupovalo další dvě. Eli sestřelil další stíhačku a pročistil si tak cestu, až prorazil tím, co z formace zbylo. Než mu vůbec došlo, co dělá, řítil se k hlavním lodím, které v dálce visely jako bouřkové mračno.

Schválně jak se vám bude líbit, když se boj přesune k vám, hajzlové.

Eli mrkl na HUD na stav zbraní; indikátor svítil zeleně, takže rakety byly připravené. Z takovéhle dálky budou mít velké křižníky spoustu času sestřelit cokoli, co vypálí; jeho jedinou šancí bylo dostat se co nejblíž, než raketu vyšle. Namířil čumák stíhačky na nejbližší hlavní loď.

Větší lodi očividně nečekaly, že se tak brzy zapojí do boje se stíhačkami – a to ani s jednou. To překvapení poskytlo Elimu pár cenných vteřin, které potřeboval ke zmenšení propasti mezi nimi.

Ušní bubínky mu skoro protrhlo zavřískání elektronického varování, když křižník začal pálit jeho směrem ve snaze dostat ho na mušku. Eli plynule stočil stíhačku na pravobok, vyhnul se palbě a pak kličkoval vstříc křižníku. Ještě pár vteřin a bude uvnitř perimetru jeho obranné palby. Palec se mu vznášel nad tlačítkem pro odjištění raket.

Najednou rušení komunikačního kanálu zmizelo.

„Illyrijská stíhačko, tady je sabaejský křižník Váleční psi. Hned vypněte motory, nebo zahájíme ostrou palbu.“

Ta první salva nešla vedle jen tak; byl to varovný výstřel. Motýli v Eliho žaludku se vrátili s plnou silou, ale když viděl, jak se loď Kwokové rozpadá, odpálkoval je. Zatnul čelisti.

Jejich chyba. Měli ho sundat, dokud měli tu možnost – už byl moc blízko. Zaměřovač měl stále na můstku křižníku, když mu obrovská loď vyplnila prosklení kokpitu. Představoval si, že dokonce i zahlédl jednoho nebo dva členy posádky za okny lodi, jak na něj s otevřenou pusou ukazují.

Stále držel prst nad odpalováním raket. Mohl by to udělat – mohl by křižník připravit o velení.

Sebral odvahu, zapnul vysílačku a zhluboka se nadechl. Tohle mohla být klidně jeho poslední slova, kdo ví. Ať tedy stojí za to.

„Táhněte do pekel–“

Kapitola první

Záchod se leskl. Zářil. Blyštil se. Muž, známý jako Kyle Rankin, by dokonce řekl, jak se tam tak pohupoval na patách, že žádný jiný záchod ve známém vesmíru nebyl kdy čistší než ten, před kterým stál.

No, když mi má učitelka v šesté třídě řekla, abych zabral, nebo budu jednou čistit záchodky, myslím, že to nemyslela tak doslova.

Každopádně vypadal tak dobře jako v den, kdy ho instalovali. Kdyby někdy narazil na slečnu Fitzhughovou, asi by na to mohl být pyšný.

Zvedl se ze dřepu, a jak jeho kolena zaprotestovala, nasál vzduch skrz zaťaté zuby. Ukázalo se, že osmihodinová úklidová směna je zabijákem na klouby. Připadal si, jako by měl kolena dvaasedmdesátníka – což znamenalo, že někde tam venku je dvaasedmdesátník s koleny sed madvacetiletého. Jednou toho chlapa najde a dá s ním řeč.

Dveře od záchodků zaskřípaly – zašklebil se a dal si za úkol namazat panty – a od kachliček se odrazil hlas.

„Rankine? Jsi tu?“

No bezva. Farrell. Dneska už to lepší být nemůže. Možná kdybych byl zticha, tak –

„Ani vypovědět nemůžu, jak jsem šťastnej, že už nikdy nemusím čistit hajzlíky.“ Blonďák s úsměvem mlsné kočky na tváři se opřel o umyvadlovou desku. Nažehlenou, bezvadně padnoucí uniformu měl podle předpisů, až na porozepnutý límeček, rozhalený natolik, aby byla lehce vidět hruď.

Kyle vrazil mop do automatické ždímačky a s uspokojením sledoval, jak z něj vymačkala každičkou kapičku. Asi si u toho nemusel představovat Farrellovu hlavu, ale co, byla to svobodná planeta.

„Co chceš, Farrelle? Nebo ses jen přišel pokochat mým utrpením?“

Farrell se zasmál, ale znělo to až příliš nuceně, jako kdyby mu někdo řekl, že se mu jeho smích líbí, a on posledních deset let piloval, aby ten hurónský smích znovu perfektně vyzněl. „Ne, chlapče, nejsem tu na pokec – máme spolu něco na práci.“

Kylovi ztuhla čelist. Ta pitomá brána.

„Za chvilku bude procházet skrz bránu první loď. Nepomůžeme si, když se budeme schovávat na hajzlíku, zatímco se máme připravovat na kasírování. Musíme být v operačním středisku s ostatníma.“

Najednou se uklízení zbytku záchodů nezdálo jako tak špatný nápad. „To zvládneš,“ řekl Kyle a zavrtěl hlavou. „Nepotřebuješ mě tam.“

„Ale no tak,“ řekl Farrell a rozhodil rukama, „jsme přece partneři. To nejseš ani trošku zvědavej?“

Jako by zvědavost nikdy nikoho nezabila. „Upřímně? Ne. Co je mi po tom. Dokud jsou tu nějaký záchody k vydrhnutí, nikam nejdu.“

„Už je to pět let, Rankine.“ Farrell s vykulenýma očima zavrtěl hlavou. „Šmarjá. Pět let života zaseklí v tomhle vymrzlým pekle. To všechno jen proto, že nějakejm idiotům přišlo jako dobrej nápad naši červí díru odpálit.“

V tu chvíli ucítil Kyle žaludeční šťávy až v krku. „Planeta byla pod invazí,“ podotkl.

Farrell si odfrkl. „Mohli jsme Illyrikány zvládnout i bez zničení brány.“

„Jo, kdybys tam nahoře byl ty, tak určitě.“

„Hej, nemůžu za to, že jsem byl ještě na akademii. V pohodě bych kterýhokoli z těch illyrikánskejch pilotů strčil do kapsy.“

Jo, spíš by z tebe teď byl rozpínající se oblak vesmírnýho prachu.

Pokud by celá illyrijská flotila prošla branou, přečíslila by nicotné sabaejské obranné síly zhruba pět ku jedné.

„Řikám ti, nebude mi ani trochu líto, až ukážu týhle díře záda,“ řekl Farrell, jako by četl Kyleovy myšlenky. „S podělanou tundrou jsem skončil. Když je pěkně, nárazy větru dosahujou padesáti kilometrů za hodinu. Máš vůbec představu, co za noční můru je přistávat v těch sračkách s tryskáčem?“

Kyleův žaludek solidárně udělal kotrmelec. „Radši nevědět.“

Farrell byl ale myšlenkami trochu jinde. „Měli dát tohle místo k ledu už před lety.“

„No tak, vždyť víš, že si velení drží základnu Davidson, aby měli kam uklízet lidi, který se jim nehodí do krámu.“

Farrellův namyšlený výraz ochabnul, ale i tak to jeho nadšení nemohlo udusit. „Možná pro Antonyho, ale ne pro mě. V momentě, kdy se brána otevře, mizím. Budou potřebovat zkušený piloty do lodí – vojenský, dopravní, soukromý kontraktory. O někoho s mou kvalifikací se poperou.“

Kyle udělal, co mohl, aby svoje odfrknutí proměnil v zakašlání, ale Farrell byl natolik zabraný do fantazírování, než aby to vůbec zaznamenal.

„Je fakt blbý, že nemůžeš jít se mnou,“ pokračoval Farrell a kamarádsky Kylea objal kolem ramen. „Jsme dobrej tým. Představ si, do čeho všeho bysme se mohli tam venku namočit.“ Pomalu před nimi mávl rukou, jako by chtěl obsáhnout to, co viděl jen on. „Jasně, musel bych mít důvod vzít tě s sebou.“ Najednou se rozzářil. „Mohl bys bejt můj komorník! Lidi je pořád maj, nebo ne?“

„Když s tebou půjdu do operačního, vynecháš mě ze svých grandiózních plánů?“

„Naprosto,“ řekl Farrell a zvedl dva prsty v pochybné přísaze. „První runda je na mě.“

„Paráda.“ Kyle opřel svůj mop o dveře kabinky s téměř stejnou zdrženlivostí jako vojáci, kteří opouštěli svoje milé, když odcházeli do války.

Pět minut poté, když se propletli spletí téměř identicky vypadajících chodeb, Farrell zatlačil na dveře do operačního střediska. Uvítalo ho halasné provolání jeho jména. Zamával, usmál se, jako by stál před kamerou, a odměnil svoje věrné publikum malou úklonou.

Kylea žádné takové uvítání nečekalo. Jen pár z nich by ho bylo poznalo bez mopu v ruce a i ti by sotva vylovili z paměti jeho jméno, aniž by se podívali na jmenovku na prsou.

„Říkal jsem ti, že je tady party,“ řekl Farrell a plácl Kylea po zádech. „Dokonce i Antonyová je pořád vzhůru.“ Kývl směrem k prosklené buňce, která shlížela na soustředné kruhy operačního střediska.

Vysoká a štíhlá, s nakrátko střiženými šedými vlasy, plukovnice Indira Antonyová přitahovala pozornost, dokonce i v běžné uniformě. S Kylem se potkali očima a ona mu neformálně pokývla.

Kyle jí pokývnutí oplatil a ignoroval přitom zkoumavý Farrellův pohled.

„Nikdy jsi mi neřekl, jak ses se starou vlčicí vůbec skámošil,“ řekl Farrell a šťouchl do něj loktem.

Kyle neurčitě pokrčil rameny. „Ani odpaďák plukovnice se nevysejpá sám od sebe.“

Přestože už bylo dost pozdě, bylo osazenstvo základny v překvapivě dobré náladě – dokonce i ti, co byli vlastně na noční směně. Kyle měl podezření, že je za to třeba poděkovat lahvím alkoholu, které mezi nimi volně kolovaly. Obyčejně by už kdokoli z nich mazal do basy, než by si stihnul jen cucnout. Ale vzhledem ke slavnostní náladě Antonyová dělala, že nic z toho nevidí. Kyle měl dojem, že dokonce i zahlédl na jejím stole sklenici.

V ruce se mu objevil drink, pozornost od Farrella. Pilot se zakřenil a s vlastním plastovým kelímkem si s ním přiťukl. „Na náš návrat do galaxie,“ řekl. „Na prázdnou oblohu a nové obzory. A,“ doplnil šeptem, „v neposlední řadě na to, abychom se odsud už taky sakra dostali.“

Aspoň někteří z nás. Kyle pozvedl sklenici. „Na zdraví.“

Sabaejci uspořádali přinejmenším slušnou party. Ale aby Kyle zapomněl, že byli tvůrci jejich stávající složité situace, to nestačilo. Při konfrontaci se zdrcující přesilou invazních sil udělali tu jedinou věc, kterou jejich protivník neočekával – jedinou totálně, zvráceně, neuvěřitelně šílenou věc. Sabaejci odpálili vlastní bránu s červí dírou, jejich jediné spojení se zbytkem galaxie.

Většina illyrijské flotily byla pořád ještě na cestě červí dírou, a tak tucty lodí, tisíce lidí v mžiku zmizely. Byli vyříznuti z tkaniva vesmíru, jejich poslední ozvěnou byla prázdná díra v Kyleově žaludku.

Z rohu místnosti se ozval pronikavý smích. Farrell si došel dolít a teď, opřený o konzoli poblíž, chlípně pokukoval po jedné z čerstvých posil, komunikační poručici Polakovové. Ty dva týdny, co tu byla, se Farrell ze všech sil snažil dostat se jí pod uniformu, ale její výraz naznačoval, že větší úspěch by měl, kdyby vyjel nahoru, postavil si sněhuláka a zkusil to na něj.

Do Kylea někdo vrazil a polil mu košili alkoholem. Ohlédl se přes rameno, ale viník už byl pryč. Povzdechl si a rozhlédl se kolem po něčem, čím by si košili osušil, ale nikoho očividně nenapadlo připravit ubrousky. Typická vojenská efektivita.

Jeho pohled se zarazil u Antonyové, která se opírala o zábradlí před svou kanceláří. Plukovnice zírala na velký holografický displej, který se vznášel nad hlavami lidí a zobrazoval sluneční soustavu. S velkým zeleným kruhem, Sabaeou, uprostřed. Nedaleko se vznášela menší modrá tečka: rekonstruovaná brána. Několik blikajících zelených teček načrtávalo sabaejskou flotilu volně seřazenou v obranné formaci. Když naposledy něco branou prošlo, byla to invazní flotila. Sabaejské obranné síly neponechávaly nic náhodě. Snad tentokrát zaujmou jinou strategii.

Oči plukovnice se potkaly s Kyleovýma. Lehce se usmála a naklonila hlavu jeho směrem. Kyle se rozhlédl, ale nikdo ze slavících nevypadal, že by se chtěl pustit do konverzace s nižším údržbářským technikem, takže vyrazil nahoru po schodech.

Když dorazil nahoru, Antonyová, pořád opřená o zábradlí, po něm hodila pohledem a pak pokývla k holografickému displeji. „Tak na koho máte vsazeno, pane Rankine?“

Do prdele. Kyle nasadil ten nejneurčitější výraz, jaký svedl. „Madam?“

Plukovnice ho fixovala vědoucím pohledem. „Vaše malá sázkovka, co provozujete s panem Farrellem? Na to, kdo projde branou jako první?“

Kyle potlačil úšklebek. Celou dobu tak nějak doufal, že se pohybují pod její rozlišovací schopností. „Kurz mluví pro obchodní loď Ba yernské korporace,“ připustil. „I když překvapivé množství lidí se zdá být zatraceně jistých tím, že to bude illyrikánská flotila duchů a že se pokusí se pomstít.“ Pokusil se zasmát, ale postrádalo to přesvědčivost.

Antonyová si odfrkla. „Jistě, kdyby dokázali přijít na to, jak přežít pět let v červí díře, pak by si asi příště zasloužili i vyhrát.“

Ale v červí díře nikdo nepřežije, pomyslel si Kyle. Přes všechny ty nácviky „přežití v červí díře“, které se dělaly. Bylo to, jako když se pod člověkem prolomí led a hned zase zamrzne. Kyle se oklepal, chlupy vzadu na krku v pozoru.

„Kdyby tak byl existoval jiný způsob…,“ zamumlala Antonyová s pohledem na Kylea.

Teď bylo na Kyleovi, aby si odfrkl. „No, dokud nějaký vědátor nepřijde na to, jak cestovat mezi hvězdnými soustavami bez červích děr, tak je to podle mě dost efektivní taktika.“ Už jen přijít na to, jak udržet dokořán přirozeně se objevující červí díry, na které lidstvo narazilo, bylo pěkně těžké. Na víc zatím nedosáhli.

Antonyová potřásla hlavou. „To to neospravedlňuje.“

Ne, to ne. Ale stalo se. Je načase jít dál.

Chvíli tam oba tiše stáli a pozorovali hýření pod sebou.

„Takže,“ řekl Kyle a drbal se na zátylku. „Asi budete chtít, abych vrátil posádce peníze.“

„Ne nezbytně. Tedy pokud je to všechno jen pro zábavu.“ Pozvedla obočí. „Je to jen pro zábavu. Nebo ne, pane Rankine?“

„Ano, madam.“

„Dobrá,“ řekla Antonyová. „Hrozně by se mi nechtělo zkonfiskovat podíl poručíka Farrella.“

Kyle se zazubil, něco z napětí z něj konečně opadlo, a zvedl svou skoro prázdnou sklenku. „Vy máte nějakého favorita, madam?“

„Záleží, jaké kurzy nabízíte.“

„No,“ řekl Kyle, čelo nakrčené přemýšlením. „Illyrikánci, ti opravdoví, ne duchové, jsou na tabuli v kurzu devět ku dvěma, trošku před nimi je Společenství, čtyři ku jedné. Favoritem je rozhodně Bayern v kurzu dvě ku jedné. A nikdo doopravdy nečeká, že by se tu objevil Hanif.“

„Slušná analýza. Udělal jste na mě dojem. Zvažujete novou kariéru jako bookmaker?“

„Lepší než uklízet záchody.“

Antonyová obkroužila palcem hranu skleničky. „Když už jsme u toho,“ řekla a pohlédla na Kylea. „Tohle spoustu věcí změní.“ Pokývla směrem k displeji.

„Proč?“ zeptal se Kyle. „Konečně si snad pořídíme ten automatický mop, co mám na něj zálusk?“

„Přesně tohle nemyslím. Prostě to, v jaké situaci tu vlastně jste…“

„Plukovníku!“ ozvalo se zezdola jako na zavolanou. Komunikační důstojnice Polakovová se dívala nahoru, jednu ruku na náhlavní soupravě.

„Ano, poručíku?“

„Zpráva z kontrolního centra brány, madam. Něco prochází dovnitř.“

Celá místnost zmlkla a oči všech se přesunuly na displej nad nimi, zírali na modrou tečku brány. Kyle zadržel dech, plukovnici vedle sebe slyšel udělat totéž. Nebylo těžké si představit, jak v tuhle chvíli se stejnými pocity naděje a strachu zadržuje dech při pohledu na ten samý obraz celá Sabaea.

Vedle modré tečky blikla najednou žlutá.

Ozvalo se několik zajásání, ale dav se rychle utišil, velká otázka pořád nebyla zodpovězena.

„Přichází zpráva od lodi, širokospektrální,“ hlásila Polakovová.

„Pusťte to nahlas, poručíku.“

Přefiltrovaný hlas zahřměl místností, první půlka věty chyběla. „… Sabaejské monarchii. Vítáme vás zpět do galaktické komunity a doufáme v nastolení éry prosperity a spolupráce mezi našimi kulturami.“

„Pohni s tím,“ zamumlal Kyle.

„Opakuji: tady je fregata Neúmorná, přinášíme pozdravy Společenství nezávislých světů Sabaejské monarchii.“

Sálem zašumělo překvapení. Na Sabaeji bylo dost lidí, kteří si mysleli, že jim Společenství mělo přijít při invazi na pomoc, i když většina jich je ale nijak nevinila z toho, že se nevystavilo nebezpečí. Tak jako tak je jako hrdiny asi nikdo nepřivítá.

„Čtyři k jedné, je to tak?“ řekla Antonyová. „To není špatný, když vezmu v úvahu, že je před pěti lety Illyrijské impérium drželo v šachu.“

„Jo, ale Illyrikánci mají o jednu flotilu míň než dřív,“ vypadlo z něj ostřeji, než zamýšlel.

Antonyová se zatvářila. „Není zrovna moudré mluvit špatně o mrtvých, pane Rankine. Nikdy nevíte, kdy se vám to vrátí.“

Kyle polkl. „Ano, madam.“

„Pohov,“ řekla Antonyová a pokynula sklenicí směrem k oslavě. „Užijte si oslavu. Jezte, pijte, veselte se.“

Protože zítra… co přesně? Vstal a otočil se ke schodům.

„Kyle?“

Ohlédl se přes rameno a uviděl, jak výraz Antonyové malinko roztál. Plukovnice pokynula dolů k operačnímu středisku. „Já vím, že si připadáte, jako byste tam dolů nepatřil, ale dneska jsme všichni Sabaejci.“

S přikývnutím se Kyle omluvil a vrátil se na oslavu, která se mezitím pěkně rozběhla. Někdo – měl dojem, že zase Farrell – mu vrazil do ruky hrnek něčeho, co smrdělo jako 120% motorový olej, a než zase zmizel v davu, přiťukl si s ním.

Kyle zíral na hrnek. Jsou věci, které i přes sebelepší snahu ani alkohol neodplaví.

Zprostřed davu se najednou vynořila blonďatá hlava. Když mu došlo, že je to poručice Polakovová, která se snaží upoutat pozornost plukovnice Antonyové, Kyle pozvedl obočí. Po chvíli to vzdala, sundala si z uší sluchátka a vyrazila nahoru, schody brala po dvou.

Kyle sledoval, jak Polakovová poklepala plukovnici na rameno, něco jí řekla a Antonyová se zamračila. Plukovnice začala pohledem prohledávat dav.

Najednou se zastavil na něm. Aniž by pohled odvrátila, stiskla rty a škubnutím hlavy ho povolala k sobě na plošinu, ze které právě před chvílí sestoupil.

Ajaj.

Odložil netknutý hrnek pití na vršek konzole poblíž a neochotně vystoupal schody na plukovničino stanoviště, minul přitom Polakovovou na cestě dolů. Podívala se na něj, jako by ho viděla poprvé v životě.

Když vylezl nahoru, plukovnice ukázala na svoji kancelář. Když plukovnice zavřela dveře, rámus naráz utichl.

„Madam?“

„Pane Rankine. Je mi líto, že vás musím tak brzo vyrušit z oslav, ale došlo k velmi zajímavému vývoji.“ Sklonila se k vlastnímu soukromému displeji, který aktuálně zrcadlil displej v operačním středisku. Na něm loď Společenství, teď označená zeleně jako přátelská, zkracovala vzdálenost mezi modrou tečkou brány a větší zelenou tečkou Sabaeje. „Máte ve Společenství přátele?“

Kyle se zamračil. „Eé. Ne, madam. Nemůžu ani říct, že bych kdy vstoupil na území Společenství.“

„Podivné,“ hloubala s pohledem upřeným na tečku Antonyová. „Velice podivné.“

„Plukovníku?“

„Poté, co koruna přijala úvodní pozdravy, Neúmorná odvysílala druhou zprávu na bezpečném kanále ministerstvu obrany.“

„Zdá se, že Společenstvo někoho hledá. Někoho, o němž věří, že je na Sabaeji.“ Antonyová založila ruce na prsou. „Koruna byla víc než ráda, že mohla potvrdit jeho existenci, a Neúmorná právě teď posílá dolů vyslance, aby si s ním promluvil.“

„Ehm…“ To bylo to nejlepší, s čím dokázal takhle narychlo přijít.

Antonyová se otočila a upřela na něj zvědavý pohled. „Osoba, kterou hledají, je illyrijský pilot jménem Elijah Brody.“

Kylovi spadlo srdce až do jeho hezkých pohodlných bot.

Plukovnice naklonila hlavu na stranu. „Proč mám důvod věřit tomu, že se jedná o vás, pane Rankine?“

Kapitola druhá

Celý tenhle výlet je jen ztráta času.

To byl na každý pád názor Simona Kovaliče. Elijaha Brodyho si proklepl před několika týdny, když na něj jeho jméno vypadlo poprvé, ale všechny informace o něm vedly k jednomu nevyhnutelnému závěru, a to že Brody je už skoro pět let mrtvý.

Pak, před dvěma dny, skočil tím, co byla kdysi nefunkční brána, sabaejský kurýr a na horních stupních žebříčku výzvědného aparátu Společenství se rozpoutalo peklo. Generál trval na tom, aby tu stopu sledovali, nehledě na to, jak mlhavá by mohla být.

Protože kdyby snad Elijah Brody žil, nemohli si dovolit, aby na to přišel někdo jiný dřív.

Zatímco se raketoplán drncavě přibližoval, díval se Kovalič z malého okénka vedle svého sedadla. Ne že by toho tady v tundře bylo moc k vidění. I kdyby byl den, vířící sníh by zastřel většinu toho dole. Teď v noci to byla jen jedna velká temnota. Opřel se, zavřel oči a snažil se sjíždět vlny turbulencí, aniž by usnul. Nic lehkého, když se jeho poslední zdřímnutí datovalo do doby před víc než čtyřiadvaceti hodinami.

Navzdory veškeré snaze vznést námitky, že jeho talent bude lépe využit jinde – kdekoli jinde než tady, kde to v tom lepším případě vypadalo na vykopání mrtvoly a v tom horším jen na klepy a dohady –, generál rozhodl, že se vydají na Sabaeu, a sám Kovalič pak poletí na povrch planety. Protože pokud chcete mít něco udělané pořádně, tak to udělejte sami, nebo, jako v tomto případě, to svěřte podřízenému, jemuž důvěřujete nejvíc.

Mrkl na tablet v klíně, kam si stáhl složku, co vytvořil. Před pěti lety byl Brody jako čerstvý absolvent přidělen k illyrijské páté flotile, která byla obratem vypravena k invazi na Sabaeu. Pak zmizel, spolu se zbytkem flotily a možností Sabaeu kontaktovat nebo navštívit. Zůstala jen neaktivní brána, vznášející se vesmírem jako oko mrtvého boha. Kovalič ji jednou nebo dvakrát viděl a nebál se přiznat, že ho to k smrti děsilo.

Brodyho jméno se objevilo na seznamu pohřešovaných, považovaných za padlé, který Illyrijci odvysílali na své státem sponzorované komunikační síti, a to bylo vše, co se o Elijahu Brodym napsalo. A v této záležitosti i o nezávislé Sabaeji.

Až doteď.

Žuchnutí ohlásilo kontakt raketoplánu se zemí. Měla to být přistávací plošina, ale z toho, co Kovalič ve světle těsně před rozedněním viděl, to nebylo rozlišitelné od závěje. Za průzorem se honily vločky, čas od času se na chvilinku přilepily na průhledný hliník a pak roztály do kapiček vody.

Když jim Společenství odvysílalo žádost o Brodyho, Sabaejci se odmlčeli, až se nakonec ozvali s instrukcí k přistání na základně poblíž severního pólu planety, aniž by poskytli další informace. Nabyl dojmu, že nikdo na Elijaha Brodyho už pěkně dlouho nepomyslel.

Zatřásl hlavou ve snaze plně se soustředit na tuhle misi. Za svůj život už vstoupil na spoustu světů, ale tohle se sotva podobalo jeho běžné operaci. Byl vůbec prvním člověkem, který měl po pěti letech vstoupit na Sabaeu. Na planetu, ze které se správně už nikdo neměl ozvat. Na svět duchů.

Kovalič si povzdechl a promnul kořen nosu. Nedostatek spánku a kocovina po cestě červí dírou na něj musí pěkně doléhat, když je takhle sentimentální. Čím dřív tuhle magořinu ukončí, tím dřív bude zpátky na lodi a trochu se prospí.

Rozepnul si pásy a donutil se zvednout. Kromě pilota tu nikdo jiný nebyl, tahle mise byla mimo protokol, tak jako většina generálových misí, takže čím míň lidí tu znalo její důvod, tím lépe. Uzávěr se se zasyčením otevřel a Kovalič vykročil ven do sněhu. Křupal mu pod podrážkami bot. A zatímco ho vítr štípal do tváří, jeho stopy až příliš rychle mizely pod trvalým náporem vloček.

Dva vojáci na něj čekali u nenápadné kovové budovy, která vypadala jen o fous líp než obyčejný přístřešek pro přežití, ale aspoň si dali tu práci a vybavili ji pořádnými bezpečnostními dveřmi. Oba členové jeho eskorty na sobě měli péřové bundy a tváře jim zakrývaly chlupaté kapuce. Kovalič se závistivě zadíval na jejich výbavu a pokusil se neklepat zimou.

Oba vojáci naštěstí s jeho nedostatečným oblečením soucítili, a tak rychle otevřeli dveře a zavedli ho do krátké chodby, která i když nebyla vytopená, byla alespoň rampouchů prostá.

Odtud to bylo výtahem dolů, a to dost hluboko, kde byla základna samotná. Když už byli ve výtahu, oba vojáci stáhli kapuce a vybalili se ze šál. Jeden byl překvapivě mladý s červenými pupínky rozesetými po mastném čele, druhá byla o něco starší žena v postoji, jako by spolkla pravítko, oči upřené přímo před sebe.

„Takže vy jste uvítací výbor, co?“ řekl Kovalič, zatímco si třel ruce o sebe. Pak je zvedl k ústům a začal na ně dýchat.

„Ano, pane,“ řekla žena a na chvilinku na něm spočinula očima, než se pohledem vrátila k jistě mnohem zajímavějším dveřím výtahu. Kluk neřekl ani slovo, ale vzhledem k vyděšenému výrazu, který mu přeběhl po obličeji, začalo Kovaličovi vrtat hlavou, jestli armáda byla jeho první kariérní volba.

„No je to rozhodně pěkný místečko,“ řekl a usmál se na ně. „I když bych ocenil, kdybyste zařídili lepší počasí.“

Ani jeden neodpověděl. Kluk vypadal, že každou chvíli omdlí.

Takže tohle byla ta vychvalovaná armáda, která vymazala celou illyrijskou bojovou flotilu. Jistě, bylo to vítězství, které byste ve všech příručkách našli pod termínem Pyrrhovo, takže tohle asi opravdu bylo to nejlepší, co mohly sabaejské obranné síly nabídnout. Kovalič se s povzdechem odmlčel. Jeho nadšení a naděje na to, že by tu našel cokoli užitečného, klesaly s tím, jak klesala kabina výtahu.

Výtah se zastavil a dveře se za hlasitého zazvonění otevřely. Jeho eskorta ho vedla další šedě vykachlíkovanou chodbou, o které, kdyby nebyl vnímal pohyb výtahu, by řekl, že je to ta samá, co nahoře, i když tady bylo jen trochu chladno, ne k omrznutí. Oba vojáci si jako úlitbu teplu porozepnuli bundy.

Následovala krátká cesta bludištěm chodeb, které jak byly vytapetované klikatícími se trubkami, rourami a svazky kabelů, vypadaly spíš jako technické než jako prostory vojenské základny. Dorazili ke dveřím s nápisem OPERAČNÍ, kde Kovaliče opatrně protlačili místností plnou kontrolních panelů a monitorů. Hrstka důstojníků seděla nad něčím, co jasně vypadalo jako pozůstatky po oslavě, ale když Kovaliče prováděli místností, ožili a okukovali ho jako nějaké exotické zvíře. Byl rád, že není v uniformě, zjevný důstojník Společenství by jen vyvolal nepříjemné otázky.

Na vrchu krátkého schodiště ho postavili před dveře s mléčným sklem, jeho doprovod zaujal pozice po jejich stranách.

Prohlídka tu zjevně končila. Kovalič se rozhlédl, zaklepal na sklo, a když se mu dostalo přes sklo ztlumené odpovědi, vešel dovnitř.

Proti sobě tam seděli u stolu dva lidé, skoro tak rozdílní jako ti dva vojáci, kteří ho sem eskortovali. Za stolem štíhlá starší žena s ostře řezanými rysy a krátkými ocelově šedými vlasy. Pecky na precizně vyžehleném límečku značící hodnost plukovnice Kovaliče překvapily, v ženině držení bylo něco, co by jednoznačně označil jako generálské sebevědomí.

Na židli proti ní se hrbil muž, který jako by se snažil splynout s čalouněním. Měl dlouhé a rozcuchané hnědé vlasy a pěstoval si vypelichanou bradku, která by slušela spíš poustevníkovi. Malinko si poposedl, zvědavě po něm mrkl a v tom momentě se v Kovaličovi zastavil dech.

Mohly za to oči. I když podlité krví, neztratily nic z modré na fotce, na kterou Kovalič poslední dva dny zíral. V duchu odmazal tomu člověku pět let, zastřihl mu vlasy na předpisovou délku a oholil bradku.

Zatracenej Elijah Brody.

Tenhle výlet možná nakonec nebyl úplnou ztrátou času.

Žena vstala a podala mu ruku. „Plukovnice Indira Antonyová.“

„Potěšení na mé straně, plukovnice.“ Kovalič jí nepřítomně potřásl rukou, nespouštěl oči z Brodyho. Poté, co strávil většinu cesty studiem jeho složky, vidět ho naživo bylo jako potkat se s celebritou, i když takové, co měla své nejlepší dny za sebou.

Antonyová pokynula k prázdné židli na druhé straně stolu vedle Brodyho. „Posaďte se, prosím, pane…“

„Fieldingu,“ řekl Kovalič, oprášil svůj nejdiplomatičtější výraz a přinutil se pohlédnout Antonyové do očí.

Tohle byl jeho nový alias – nerecykloval je, z bezpečnostních důvodů –, ale vypadlo z něj bez jediného zadrhnutí. Jestli se za posledních deset let stal v něčem dobrým, tak ve lhaní o svém jméně. Nic, na co by musel být pyšný, ale to by se dalo říct i o celé řadě schopností, které si osvojil za dekádu výzvědné práce. Posadil se a odkašlal si. „Děkuji vám, že jste umožnila tuto neplánovanou návštěvu, plukovnice. Vím, že toho je teď na vás hodně!“

Antonyová se zlehka pousmála. „Čekali jsme na návrat k lidské rase pět let. Ráda bych si myslela, že jsme se na to za tu dobu trochu připravili.“

„A my jsme rozhodně velmi rádi, že vás máme zpátky. Rána, kterou jste zasadili illyrijské armádě, byla,“ Kovalič se na chvilku odmlčel, naklonil hlavu k rameni a hledal to správné slovo, „… značná.“

Brody si při těch slovech zase poposedl, oči bez výrazu upřené do prostoru, hlavně se na Kovaliče nepodívat. Antonyová naopak držela výraz kamenný, jako by pózovala pro fotografii.

Takže to byla zjevně citlivá záležitost.

Kovalič si znovu odkašlal a pustil se do pečlivě připravené řeči, kterou pod generálovým dozorem driloval po většinu z dvanácti hodin na cestě. „Zatímco spolu mluvíme, diplomatičtí představitelé Společenství vedou s vaší vládou rozhovory na nejvyšší úrovni o vašem připojení k naší koalici. Sabaea by mohla být vítaným přírůstkem a my bychom vám mohli poskytnout významnou pomoc při přebudování vaší planety.“

„Věřím,“ řekla Antonyová s pozvednutým obočím. „Ale to všechno značně přesahuje moje platové zařazení.“

Kovalič si jen tak tak nevydechl úlevou a pohodlně se opřel. Antonyová rozhodně nebyla typ, který by se nechal oblbnout pěknými slovíčky. Kovalič ale stejně preferoval tu obyčejnou verzi. „To nás obou, plukovnice. Pokud mám mluvit za sebe, klidně ať se ti diplomatičtí plkalové nahoře prokousávají vším tím právním balastem. Já jsem tu pro poručíka Brodyho.“

Koutkem oka zahlédl, jak Brody ztuhnul. Ani Kovalič, ani Antonyová se na něj nepodívali, pořád se poměřovali pohledem.

„Chápu,“ řekl Antonyová. Dlouhými a štíhlými prsty, jaké mívají pianisté, poklepávala na desku stolu. „Možná byste mi mohl poněkud osvětlit, proč se Společenství o pana Brodyho tak zajímá?“

Kovalič nasál vzduch přes zuby. „To nemůžu. Sakra, nemůžu ani říct, že bych vám to rád řekl.“ Omluvně se usmál. „Víte, jak to chodí, plukovnice.“

Antonyová nakrčila čelo. Rozkazy jsou rozkazy a bez zdravé dávky respektu k rozkazům to na plukovníka nedotáhnete – na druhou stranu taky neskončíte v takovýmhle mrazáku, pokud jste nenaštval pár velkých zvířat.

„Mezi námi,“ řekl Kovalič a naklonil se dopředu, „můžu vám říct, že zatímco jste byli mimo hru, stalo se toho hodně. Před pěti lety jste Illyrijcům uštědřili pořádnou ránu. Dvacet procent jejich námořnictva není nic, nad čím by se dalo mávnout rukou.“ Zavrtěl hlavou. „Ale to je sotva zahnalo do kouta. Snažíme se, aby na hřišti panoval klid, pro nás všechny: Společenství a nezávislé světy se do toho snažily nemíchat. A právě teď, i když se to může zdát k neuvěření, je třeba pomoc poručíka Brodyho.“

„Nejsem poručík.“ Kovaličovi chvilku trvalo, než mu došlo, že to byl Brody, kdo promluvil. I když to nebyl zrovna nejsebevědomější hlas, jaký kdy Kovalič slyšel, rozhodně to nebylo zakuňkání, které by byl podle řeči Brodyho těla očekával. S přimhouřenýma očima si pořádně prohlédl muže, kterého sem přijel najít.

Brody se na židli malinko narovnal, na někoho, kdo se musel vmáčknout do kokpitu stíhače, měl dost dlouhé nohy. Tvář měl bez výrazu, ale oči, i přes svou zarudlost, si stále držely jiskru.

„Pardon?“ řekl Kovalič a naklonil hlavu.

„Už nejsem poručík Brody,“ řekl a poprvé se podíval Kovaličovi do očí. „Své hodnosti v illyrijském námořnictvu jsem se jako součást dohody se sabaejskou vládou vzdal.“

Kovalič mrkl a pak opatrně přikývl. „Chápu, takže pan Brody.“

Brody pokrčil rameny. „Tak to stávalo na mých daňových přiznáních.“

„Dobrá,“ řekla Antonyová, opřela se v židli a založila ruce, „vzhledem k tomu, že pravděpodobně budeme spojenci, nevidím nic špatného na tom, abyste si s panem Brodym popovídal.“ Pokynula směrem k mladíkovi.

Kovalič se zamračil. „Myslím, že jste mě špatně pochopila, plukovnice. Nejedná se o informativní schůzku s panem Brodym. Já ho mám vzít s sebou.“

Šok, který mělo tohle prohlášení za následek, otřásl oběma, i když Kovaličovi by dělalo sakra problém říct, koho víc. Brody vyvalil oči, spíš vylekaně než vztekle, zatímco Antonyová se v židli znova napřímila, zjevně se připravovala na boj.

„Pane Fieldingu,“ řekla Antonyová, hlas navenek samý med a diplomacie, ale nebylo pochyb, že vespod je tvrzená ocel. „Jsem si vědoma toho, že máte své rozkazy, ale situace pana Brodyho tady na Sabaeji je velice komplikovaná. Musíte pochopit, že vás prostě nemůžu jen tak nechat ho sbalit a odvézt na základě vašich, jak připouštíte, velmi vágních důvodů.“

„Při vší úctě, plukovnice, nemáte na výběr.“

Stačilo by teď do výrazu Antonyové jen cvrnknout a roztříštil by se. „Na hrozby rozhodně nereaguji dobře, pane Fieldingu.“

Tichem zarezonovalo jemné pinknutí komunikátoru, doprovozené blikajícím světýlkem na stole Antonyové. Plukovnice ho ignorovala a nespouštěla pohled z Kovaliče.

„To bude vaše šéfová,“ řekl Kovalič a pokývl ke stolu. „A vím to, protože mluvila s mým šéfem a můj šéf umí být velmi, velmi přesvědčivý.“ Generál vždycky dostal, co chtěl, tak nebo onak. Kovalič odstrčil židli a vstal. „Až skončíte… budu venku.“ Snažil se nevnímat bodnutí lítosti. Antonyová se zdála být fajn, ale to nebylo důležité – prostě mu stála v cestě.

Nemohlo trvat víc než pár minut, než plukovnice ukončila svůj hovor, ale vzhledem k tomu, že společnost Kovaličovi dělali jen ti dva mlčenliví strážci přede dveřmi pracovny, zdálo se mu to minimálně jako hodina. Využil tu dobu k tomu, aby si prošel materiály, které mu právě generál nahrál, včetně pár informací, co se s Brodym dělo po invazi.

S cvaknutím kliky komunikátor zmizel v Kovaličově kapse. Ten se odlepil ode zdi, o kterou se opíral. Když dveřmi prošla Antonyová s Brodym, strážci se napřímili.

„Hodně štěstí, pane B…,“ hlas plukovnice se zadrhnul, „pane Rankine.“ V koutcích očí se jí objevily vrásky a na malou chvíli její výraz změkl. „Držte se.“

„Vy také, madam,“ řekl Brody a koutky úst mu zkřivil úsměv. „Dejte pozor, aby se Farrell držel regulí a předpisů.“

„Nejsem si jistá, že pro takový úděl disponuji dostatečnou dávkou trpělivosti,“ povzdychla si Antonyová. „Dejte mi chvilku s panem Fieldingem, prosím.“

Brody si je oba poměřil – náznak podezření z pohledu vymazat nedokázal –, ale nakonec přikývl. Našel si místo před kanceláří, kde počká, ale náhle se otočil, srazil podpatky a překvapivě ostře Antonyové zasalutoval, třebaže po illyrijsku s ohnutým loktem a dlaní směřující ven.

Antonyové přeletěl po tváři úsměv a vrátila mu zasalutování v mnohem okleštěnější sabaejské verzi.

Když uvedla Kovaliče do své pracovny a zavřela dveře, úsměv byl ten tam. Jeden na jednoho s vyšším důstojníkem, to nikdy nebyla Kovaličova představa příjemně stráveného pátečního večera. Antonyová zcela upřela svou pozornost na jeho osobu a on cítil, jak se podvědomě staví do pozoru. Posadila se.

„Vy jste voják, pane Fieldingu,“ řekla Antonyová s přimhouřenýma očima. „Myslím, že spolu můžeme mluvit na rovinu.“

Kovalič bojoval s nutkáním polknout. „Ano, madam.“

„Pokud se Elimu Brodymu cokoli stane – pokud se škrábne při holení, ukopne si palec, zatraceně, pokud dostane míň než dva cukry do kafe –, budu vás považovat za osobně odpovědného. Potom budeme mít vy a já problém. Je to jasné?“

„Ano, madam,“ zopakoval Kovalič. Vypadlo to z něj automaticky, jiná správná odpověď neexistovala.

Antonyová se maličko uvolnila. „Dobrá,“ řekla a pokývla, jako by chtěla tenhle bod zdůraznit. „Vás osobně neznám, pane Fieldingu, ale znám takové jako vy. Speciální oddíly, řekla bych? Předtím, než jste nastoupil svou stávající kariéru.“ Mávla rukou. „Ať už spadáte pod jakoukoli větev rozvědky Společenství.“

Mohl se přetvařovat, mohl poskytnout zdvořilou, ale zamítavou odpověď, o níž by oba věděli, že je to lež, ale k čemu by to všechno bylo? Kovalič udržel svou tvář bez výrazu, ale její hodnocení přijal přikývnutím.

Antonyová našpulila rty. „Příliš mnoho lidí vašeho druhu je zaujato celkovým obrazem víc než… drobnými detaily.“ Zalétla pohledem ke dveřím. „Ten mladík toho zažil už dost. Až setsakra dost na jeho věk.“ Znervózňující pohled se stočil zpátky ke Kovaličovi. „Dohlédněte na to, aby z toho všeho vyváznul ve stejném stavu, v jakém do toho leze.“

Nějaký dlouho neaktivní instinkt pobídl Kovaliče postavit se do pozoru, ač se zarazil chvilinku před samotným zasalutováním a místo toho jí nabídl odměřené, profesionální přikývnutí. „Jistě, madam.“ Oslovení madam se mohlo předtím jevit jako formalita, ale teď mu dodal vážnost, která mu příslušela. Starost o podřízené je u každého velícího důstojníka na prvním místě; za to se Kovalič mohl postavit. „Nejsme tu, abychom ničili životy, jestli to pomůže.“

Antonyová naklonila hlavu ke straně a vrhla na Kovaliče lítostivý pohled. „Tomu bychom vždycky rádi věřili, pane Fieldingu.“ Odmávla ho a obrátila svou pozornost k displeji na stole.

Kovalič se vypustil ven. Jakmile za ním zaklaply dveře, zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Za posledních dvacet let ho velící důstojníci chválili, tepali i odmávli, ale nikdy se všechno z toho nevmáčklo do jedné dvouminutové konverzace.

Vedle něj se ozvalo odfrknutí. „Jó, stará vlčice tenhle efekt na lidi mívá.“ Brody se se založenýma rukama opíral o zeď. „Potřebujete chvilku?“

Kovalič po něm podrážděně střelil pohledem, ale neodpověděl, jen trhnul hlavou, aby ho Brody následoval. Po strážcích, kteří ho sem dovedli, nebylo ani stopy, zjevně měli na práci něco lepšího než ho odsud odvést.

„Ježíš,“ ozval se Brody. „Hoří snad?“

Kovalič se zastavil a otočil. „Ale ne, pane Brody, klidně si dejte na čas. Miluju nechat se vyhodit ve zmrzlé tundře před rozbřeskem, aniž bych předtím oka zamhouřil, je to takový můj koníček. Dal byste si šálek kávy? Mám vám usmažit pár vajíček?“

Brody zvedl ruce. „Už mlčím.“

Kovalič vytáhl tvrdý pohled výcvikového seržanta a v duchu se usmál, když muž před ním polkl. Beze slov se otočil na patě a pokračoval v chůzi. Brody ho váhavě následoval. Některý výcvik byl prostě zažraný příliš hluboko, než abyste se ho mohli zbavit.

Sešli schody do operačního centra, přičemž ignorovali pohledy několika málo vojáků, kteří byli ještě ve službě, Kovalič věřil, že Antonyová jim vysvětlí, že nic neviděli a neslyšeli. Čím déle budou podrobnosti osudu Elijaha Brodyho zpochybňovány, tím lépe.

Jakmile se ocitli v chodbě, Brody vyrazil doleva, ale Kovalič ho chytil za paži. „Kam si myslíte, že jdete?“

Brody se zamračil a ukázal palcem přes rameno. „Do mého pokoje, pro věci.“

„Vážně?“ řekl Kovalič a založil si ruce. „Jmenujte mi jednu jedinou věc ve vašem vlastnictví, kterou nemohu do dvaceti čtyř hodin nahradit.“

„Ale můj…,“ zamyslel se, zjevně si rychle udělal inventuru a nebylo to nic moc. „Hřeben?“

Kovalič se zadíval na vrabčí hnízdo na Brodyho hlavě. „Máte k němu silnou citovou vazbu, že?“ Kovalič přesunul svůj úchop, sevřel Brodyho loket a pevně, i když docela jemně, ho nasměroval na druhou stranu.

„Okej,“ zamručel Brody a vykroutil se. „Netřeba fyzického nátlaku.“

Kovalič obrátil oči v sloup a pokračoval dál chodbou. Najít cestu ven nebylo nic těžkého, prostě šel ve svých stopách směrem k výtahu, kterým sem sjel. Zde zmáčkl tlačítko, aby ho přivolal. Stroj se rozjel, drhnutí kovu o kov znělo v chladu ještě děsivěji. Kovalič si třel ruce a studoval muže před sebou.

Jeho výška byla ve složce, ale i tak byl vyšší, než Kovalič čekal – mladík nad ním čněl o několik palců, ale jeho vytáhlá postava dělala rozdíl ještě větším. Nos měl zarudlý, i když si Kovalič nebyl jistý, jestli je to chladem, nebo alkoholem, který cítil z jeho dechu. Nebo obojím.

„Dobrá práce,“ okomentoval.

„Cože?“

„Většina lidí, co přijde s invazním vojskem, dostane maximálně tak ubytování ve vězeňské cele, ale vy…“ Kovalič se rozhlédl kolem a souhlasně přikývl. „Vy jste šťastlivec.“

„Jó, sakra klikař. Kydám latríny uprostřed arktický pustiny. To víte, většině lidí se jejich sen jen tak nesplní.“

„Vězení je horší. Věřte mi.“ V mysli mu vytanula stísněná místnost s holou pryčnou a zdmi z betonových tvárnic. Pořád vlhko a zima, i když ne taková zima jako tady. Stiskl čelisti a musel se soustředit, aby je povolil.

Na Brodyho rtech se začala formovat námitka, ale když se očima potkal s Kovaličovým pohledem, odumřela.

„No, ano,“ řekl nakonec. „Byl jsem v jednom, jen chvíli, po bitvě.“

„Tak jak se vám podařilo vyklouznout?“

Mladík se vyhýbal jeho pohledu. „Antonyová byla dozorkyně. Postavila se za mě, přesvědčila vládu, aby mě dočasně propustili jako technika údržby. Argumentovala tím, že když je teď planeta v izolaci, bude užitečnější mít někde navíc jeden pár rukou spíš než jednu hubu ke krmení. Jak se ukázalo, ve výsledku to bylo dva za cenu jednoho.“ Poslední věta nesla agresivní podtón, pěsti se mu sevřely.

Takže poslali toho kluka někam, kde se nemohl dostat do průšvihu, a protože se Antonyová za něj postavila, hodili jí ho na krk. Říkejte si o armádě, co chcete, ale rozhodně to nebyli žádné měkkosrdcaté paničky.

„Díval jsem se do vaší složky,“ řekl Kovalič. Nebylo třeba Brodymu vykládat, že se celou tu věc naučil prakticky nazpaměť. „Zrovna moc lidí z Kaledonie se k illyrijské armádě nepřidalo, když vezmeme v úvahu, jak je Illyrie za války drtila okovanou botou.“ Dvě hlavní kolonie Země, Kaledonie a Centauri, kapitulovaly před Impériem chvilku po svém domovském světě.

„Jen proto, že jsem pro ně lítal, to ještě neznamená, že jsem se upsal jejich politice.“

„Takže když to nebylo z pocitu patriotismu a povinnosti, tak proč? Bez urážky, nepřipadáte mi zrovna jako vojenský typ.“

Brodyho tváře se najednou svou červení vyrovnaly jeho nosu a hlas nabral defenzivní tón. „Voják teda nejsem.“ Stiskl čelisti. „Podívejte, chtěl jsem lítat, a dostalo mě to z tý prašný koule. Nestál jsem o to být ve válce.“

„Mně spíš dělají starosti ti, co o to stojí.“ Na mysli mu vytanul jistý osmnáctiletý vojín s velikášskými představami. Stejně jako Brody se ten kluk poučil o realitě tvrdou cestou. Ale pořád tu byl, a to se počítalo.

Přerušilo je cinknutí oznamující příjezd kabiny výtahu; dveře se ote vřely a Kovalič vstoupil dovnitř, Brody za ním.

„A co vy?“ zeptal se Brody, když se dveře zavřely. „Řekl bych, že když pozemšťan nastoupí k vojsku Společenství, nikoho to nepřekvapí.“

Kovalič se na něj překvapeně podíval, ale rychle překvapení skryl. „Co vás vede k přesvědčení, že jsem ze Země?“ řekl klidně a snažil se potlačit škleb. Že ho přečetla Antonyová, tomu rozuměl, ale že to svedl tenhle kluk? Možná začínal ztrácet svoje kouzlo.

„Kaledonia je jeden skok červí dírou od Země, takže jsem potkal slušnou porci lidí ze starého světa. Většina se přízvuku nikdy nezbavila, i když podle mě úmyslně.“ Brody pokrčil rameny a obrátil oči v sloup. „Pozemšťani vám rádi dají najevo, odkud jsou.“

Kovalič se poškrábal na bradě. Upřímně řečeno, nikdy si nemyslel, že má přízvuk. To všichni kolem ho měli. „Mohu vám dát drobnou radu, Brody?“

„Jistě.“

„Míň mluvte.“

Nebyl si úplně jistý, ale ruka, kterou Brody zvedl, aby si odkašlal, možná jen měla zakrýt úsměv. Ten kluk mohl vypadat neupraveně, ale pořád si o sobě myslel, že je chytrý.

Výtah je vyplivnul v omrzlé chodbě, která je dovedla k těžce obrněným bezpečnostním dveřím. Kovalič stiskl otvírací tlačítko na zdi vedle a servomotory dveří začaly s hlasitým zaskřípěním křídla dveří otvírat. Škvírou dovnitř zavanul poryv ledového větru a švihl po nich ocasem rychle tajících sněhových vloček.

„No, rozhodně nejsem pro tuhle příležitost vhodně oblečen.“ Brody zatahal za relativně tenké rukávy své pracovní uniformy.

„Nebojte, nebudeme venku dlouho, náš odvoz čeká.“

Kovalič si vyhrnul límec bundy a proklouzl škvírou v otvírajících se dveřích. Zaslechl, jak se Brody zhluboka nadechl a nedostatečně oblečený mladík vyrazil za ním.

Obklopily je vítr a sníh, zjevně moc nechybělo a z těch pár vloček, co Kovalič viděl při přistání, se stane sněhová bouře. Částečky ledu ho štípaly do tváří a při doteku s kůží roztávaly. Začalo mu téct z nosu.

Otočil se za zvukem za sebou a uviděl Brodyho předkloněného v záchvatu kašle. Kovalič by řekl, že po tom, co tu strávil pět let, by mohl být těmhle mrazivým podmínkám už trochu navyklý, ale evidentně nestrávil moc času mimo „útulné“ prostředí základny.

Kovalič bouchal mladíka do zad, dokud Brody nezvedl ruku, že stačí.

„Vzpružující, že?“ zakřičel Kovalič.

Brody na něj jen zíral.

Kovalič ho s úšklebkem vlekl dál do tundry. Bouří pronikl hukot a silná světla prořízla temnotu, lámala se na vířících vločkách. Sníh se jim valil vstříc v ještě silnějších poryvech.

„Tamhle je náš odvoz!“ přeřval Kovalič zvuk motorů a ukázal na raketoplán.

Lodní motory nabíraly na výkonu a tavily sníh pod sebou, lodní trysky zpod lodi vyfoukávaly sníh, čímž kolem ní vytvářely vlastní malý ochranný kruh.

Na boku lodi se otevřel poklop a ven vyjelo provizorní schodiště, jež je lákalo do temnoty uvnitř.

Brodyho oči v panice těkaly mezi Kovaličem a raketoplánem. Něco přes ten hluk zakřičel. Kovalič si to ve výsledku přeložil jako: „Vy chcete, abych vlezl do tohohle?“

Zkoumavě se na Brodyho zadíval. „Očividně. Jak jinak jste si myslel, že se odsud dostaneme?“

Brodyho tvář zbledla, až se vyrovnala okolnímu sněhu, a jeho výraz Kovaličovi připomněl výraz mladého uhrovitého vojáka, který ho eskortoval na základnu: čirý, neúprosný, nefalšovaný strach.

Brody si otřel ruce o kalhoty. „Já, já, já nemůžu.“

Kovalič zamrkal. „Proč ne, sakra?“

Zarudlé oči se od něj odvrátily. „Já se bojím lítání!“

Kovalič na něj zíral oněmělý úžasem. Četl Brodyho osobní spis odpředu dozadu, a jestli se na něčem všichni instruktoři a velící důstojníci shodovali – kromě jeho chytráckého, s porušením subordinace hraničícího přístupu –, tak že jako pilot byl eso, nejlepší, jakého mnozí z nich kdy viděli. Ten muž se pro lítání narodil.

Kovalič zavrtěl hlavou, přistoupil k němu a položil mu ruku na rameno.

„Brody.“

„Ano?“ Vzhlédl ten k němu s nadějí.

„Vlez do tý podělaný lodi.“

Kapitola třetí

Na seznamu věcí, na které by chtěl Eli Brody na smrtelné posteli vzpomínat – za mnoho a mnoho let –, byl odlet z povrchu Sabaeje někde na konci. Od chvíle, kdy vstoupil na rampu raketoplánu, měl žaludek jako na vodě, a když se odlepili od země, navalilo se mu.

Od doby, kdy byl naposledy na palubě lodi, uplynuly už čtyři roky, to ho převáželi na Davidsonovu základnu. Myslel by si, že nevolnost a třas s odstupem času ustoupí, ale jestli něco, tak byly ještě mnohem horší.

To, že touhle indispozicí trpěl, ho uráželo; létal už od dětství. Při krátkých nákladních letech mezi kaledonskými doly a Raleigh City sedával tetě Brigid na klíně. Měl zalogované stovky hodin na každém simulátoru, ke kterému se kde dokázal dostat. Na akademii měl v cvičných lodích nalétáno víc hodin než jiní dva studenti z jeho ročníku dohromady.

A po celý ten čas nepocítil ani náznak vesmírné nevolnosti. Ani zachvění, ani píchnutí nebo maličké ukrknutí.

Pak přišla bitva o Sabaeu.

„Sakra, kdo tu věc pilotuje?“ zamumlal a zvedl hlavu, kterou měl mezi koleny. „To mu nikdo neřek, že pilotování a amfetaminy se nemíchaj?“

Loď se při stoupání klepala a smýkala sebou, při každičkém cuknutí Eliho žaludek zasténal. Fielding, který seděl vedle něj, jeho utrpení sarkasticky pozoroval – z Eliho pohledu byl jen krůček od nepokrytého sadismu.

Eli svíral područky tak pevně, až se bál, že je ukroutí. Natočil hlavu a obdařil Fieldinga vyčerpaným pohledem. „Bavíte se?“

„Co k tomu mám říct?“ Fielding se na něj široce zazubil. „Pilot, který nemůže vystát lítání? Tu ironii žeru.“

Až mu pobliju ty jeho parádní boty, tak už se tak smát nebude, pomyslel si nasupený Eli se zadostiučiněním.

Jestli stoupání nestálo za nic, pak dokovací manévry byly ještě horší. Jako když se páří velryby, co uvízly na mělčině, popsal ten proces jednou jeho instruktor a tenhle pilot se snad rozhodl vytěžit z tohohle vtípku každý gram pravdy. Lodě jančily a drcaly do sebe, až prostá vytrvalost nakonec přinesla ovoce.

Když zarachocení dokovacího prstence zarezonovalo trupem lodi, vyslal Eli tichou modlitbu k oné všemocné bytosti, která se uvolila ušetřit jeho život, ať už to byl kdokoli. Sáhl po sponě pásů, ale vyklouzla mu z třesoucích se prstů. Ani druhý pokus nevyšel o moc líp. Dokonce ani hluboký nádech jeho třes neutišil.

„No,“ řekl Kovalič. „Je vám jasné, že to celé budete muset absolvovat na cestě dolů?“

Eli otevřel ústa, aby na to promptně zareagoval, ale žaludek se mu naposledy sevřel, udělal kotrmelec a on se vymotal z pásů právě včas, aby vystřelil směr záchod.

*

Umytý a se svěžím dechem, díky dobrodiní ústní vody, vstoupil Eli na palubu lodi Neúmorná.

„Není to trochu blbý jméno?“ zkusil to Eli, když následoval Fieldinga úzkými kovovými chodbami. Velikost lodi ruku v ruce s tím, že si udržovala vlastní gravitaci, pomohly ošálit jeho mozek, aby si myslel, že je na pevné zemi, alespoň dočasně.

Fielding nakrčil obočí. „Znamená to neúnavná.“

„Vím, co to znamená, ale je pitomý to říkat. Ne-úúú-mor-ná. Vojsko dává lodím tyhle nadutý jména, jako by chtěli lidi přesvědčit, že je pak ta loď totálně nezranitelná. A víte co? Není. Viděl jsem větší lodě než tahle napadrť.“

„A co byste navrhoval.“

„Co já vím? Upřímnost, nejspíš?“ usmál se. „Akademie používala pro výcvik jednu starou korvetu: Neohroženou. Její posádka jí říkala Neproražená čistě jen proto, kolik už přežila střetů. Vzhledem k tomu, že ji akademie používala jako návnadu při přepadových scénářích s ostrými střelbami, my jsme jí prostě říkali Neuhoněná.“

K Eliho překvapení se druhý muž zasmál. Došli na křižovatku ve tvaru T a Fielding pokývl doprava.

„Když jsem byl vojín,“ začal najednou Fielding, „měli jsme při výcviku seržanta, který si mohl vyřvat plíce, protože jsme neběhali dost rychle, neudělali dost shybů nebo jsme byli prostě líní budižkničemové. Ale nejvtipnější bylo, že když na vás řval zblízka, jeho dech byl vždycky cítit po levanduli.“ Potřásl hlavou. „Říkali jsme mu seržant Šeřík – jasně že ne jemu do očí. Sice jsme byli budižkničemové, ale nebyli jsme blbí.“ Zamlžil se mu pohled. „Roky jsem na něj nepomyslel,“ zamumlal.

„To bylo na Zemi?“

Fieldingova tvář byla najednou bez výrazu. „Ano,“ řekl. „Už je to dávno.“

Po zbytek cesty už bylo ticho. Konečně se Fielding zastavil před nenápadnými dveřmi. Nenesly žádné jméno, jen identifikační číslo 3-174. Kotníky prstů zaklepal na kov a po odpovědi zevnitř dveře otevřel.

Místnost byla stejně nijaká jako její dveře, ale lodní kajuty nikdy nebyly zrovna nakloněné osobním úpravám. Tahle byla přetvořená na kancelář, i když to znamenalo jen malý kovový stůl navíc doplněný počítačovým terminálem. Obyčejné studené zářivkové světlo bylo změkčené teplejším žlutým z rozhodně nestandardní stolní lampičky.

To jediné, co stálo v místnosti za povšimnutí, sedělo za stolem. Zhruba sedmdesátník, aspoň podle Eliho odhadu, skoro plešatý až na věneček bílých vlasů nad ušima, který ladil se špičatým bílým knírkem a upravenou bradkou. Vypadal tak jako vybělená karikatura ďábla. Stejně jako Fielding měl na sobě oblečení vojenského stylu, černou košili s dlouhými rukávy a vysokým límečkem, která podobně jako Fieldingova bunda nenesla žádné hodnostní označení ani známky příslušnosti.

Když Fielding a Eli vstoupili, odložil stylus a opřel se. Jasně modré oči vystupovaly z pleti barvy zašlého bronzu. Zastavily se na Elim a hodnotily ho pohledem.

„Vy budete poručík Brody,“ řekl muž. Nejenže se v jeho hlase odrážela sebejistota, ale nesl i podtón kulturnosti a vzdělání, které sahalo daleko za armádu. Jeho lehounký přízvuk Elimu něco připomínal, ale nedokázal ho úplně zařadit. Ať už patřil kamkoli, jemu podobný neslyšel už celé věky.

„Jen Brody,“ řekl Eli a neklidně přešlápl. Něco na způsobech tohoto muže ho znervózňovalo, jako by se ocitl u výslechu.

„Prosím, posaďte se.“

Židle nebyla pohodlná a Eli si ani nemyslel, že by být měla; byl to běžný armádní model, hodil se do důstojnického klubu i vězeňské cely. Jak z něj kov vysával tělesné teplo, zavrtěl se.

„Doufám, že byl váš let sem vyhovující.“

Eli spolkl sarkastickou poznámku o kodrcavém letu. Fielding by to škádlení ustál, ale něco na tomhle muži mu naznačovalo, že to není ten pravý, s kým by se mělo vtipkovat. „Ehm, ano. Jistě.“

„Dobře, dobře. Mohu vám něco nabídnout? Šálek kávy? Nějakou…“ Podíval se na zápěstí a zamračil se. „Snídani? Panečku, to je ale brzo, viďte?“

Při pomyšlení na jídlo Elimu hlasitě zakručelo v žaludku. Potlačil říhnutí, které mu nechalo v puse kyselou pachuť. „Já snídani vynechám. Děkuji.“

„Pak tedy zpátky k naší věci. Pan Fielding vám asi neřekl, proč jste tady.“

„To moc ne,“ řekl Eli a hodil po Fieldingovi postranním pohledem. „Tenhle chlapík je hádanka zabalená v tajemství s cukrovou polevou.“

No tak to bychom měli k nechytračení.

Rty starého muže se zavlnily v letmém úsměvu. Chvilku nic neříkal, jen si mnul svou špičatou bradku mezi palcem a ukazováčkem a díval se na Eliho těma zneklidňujícíma modrýma očima.

Nad deskou stolu po doteku starého muže ožil holografický displej. Odkašlal si a četl. „Brody, Elijah Hamish. Věk sedmadvacet. Narozen v Glenfinnu na Kaledonii Connorovi a Molly Brodyovým. Jeden bratr Eamon Brody a jedna sestra Meghann Brodyová. Absolvent imperiální námořní akademie. Přidělen k páté flotile jako letecký poručík ve 42. bojové peruti, Zelená letka, na palubě vesmírné lodi Kuráž. Pohřešovaný v akci, považovaný za mrtvého.“ Vzhlédl a potkal se s Eliho pohledem.

„Sedí to aspoň přibližně?“

Souborné dílo Eliho Brodyho – v jednom odstavci. „Víceméně,“ řekl. „Vynechal jste tu část o mé neodolatelné kráse.“

„Vypracuji dodatek,“ řekl starý muž suše a mávnutím obrazovku zavřel.

„Takže,“ začal Eli a přeskakoval pohledem mezi neproniknutelným výrazem starého muže a netečným obličejem Fieldinga. „Prodám: jeden lehce ojetý bojový pilot. Nějaký zájemce?“

Ani jeden z mužů se neusmál.

Po chvíli se stařík zaklonil v židli a spojil prsty. „Myslím, že byste nám mohl výrazně pomoci, pane Brody. Ve skutečnosti tu máme úkol, pro který se, abych tak řekl, jedinečně hodíte.“

Eliho obočí vystřelilo vzhůru. Neuměl si představit nic, pro co by se mohl poslední dobou „jedinečně hodit“. Leda byste chtěli nablejskat nějaký záchody do vysokýho lesku.

Starý muž kývl na Fieldinga, který se opíral o zeď. Ten se odlepil ode zdi a odkašlal si. „Illyrijské impérium vyvíjí novou zbraň, takovou, která má podle nás potenciál dramaticky obrátit poměr sil v galaxii. A staví ji na vašem domovském světě, na Kaledonii.“

Eli zamrkal. „Děláte si srandu, že jo?“ Hodil pohledem po starém muži, ale ten ani nemrkl. „Dělá si srandu, že jo. Jsem v nějaký skrytý kameře?“

„My nemáme ve zvyku tahat lidi za fusekli, pane Brody.“

„No to doufám, že ne,“ řekl Eli, „protože jestli jo, tak byste přišli s příběhem, kterej nezní jako z céčkovýho filmu.“

„Chvíli jste byl mimo,“ řekl Fielding, „takže si zřejmě nejste vědom změn na scéně galaktické politiky. Zničením páté flotily přišli Illyrijci o své invazní schopnosti, takže se přeskupili a opevnili kolem planet, které už okupují: kolem Země a jejích kolonií, včetně Centauri a Kaledonie.“

Elimu zase zaškrundalo v žaludku a tentokrát to nebylo jen vzpomínkou na let raketoplánem.

„Válka se změnila ve studenou,“ řekl Fielding. „Společenství a Impérium přes galaxii nutí jeden druhého vyměknout, a to je v pořádku, prozatím. Ale tahle zbraň, ať je to, co je to, by mohla dát Illyrijcům náskok. Jistě, invaze na Sabaeu nedopadla dobře, ale nemáme záruku, že to nezkusí znovu, někde jinde. Je to jen otázka času.“

„Pokud se podaří Illyrijcům projekt dokončit, pak se šance na uklidnění situace vypaří,“ dodal starý muž a výraz ve tváři mu ztvrdl. „To vám mohu říct s jistotou.“

„Ušetřete mě propagandy,“ řekl Eli a rozhodil rukama. „Chápu to, nechcete, aby měli Illyrikánci novou hračku, které se nemůžete rovnat.“ Předklonil se. „Nechte si ty kecy a řekněte mi, proč jsem tady.“

Fielding zaváhal, podíval se na starého muže, který přikývl. „Měli jsme na Kaledonii zdroj, který nám dodával informace o illyrijském projektu, ale ztratili jsme kontakt.“ Fielding se zašklebil. „Myslíme, že nás zradil.“

„Okej,“ řekl Eli. „Takže tenhle chlapík vám jen řekl, že Illyrikánci na mojí domovský planetě staví nějakou šíleně velkou bouchačku. To zní dost blbě. Ale pořád si nejsem jistej, že chápu, co to má co dělat se mnou.“

Starý muž přehnaně zamrkal. „To by snad mohlo být zjevné, pane Brody. Jako kaledonský domorodec a bývalý illyrijský důstojník máte výhodu v tom, že máte téměř intimní znalost několika aspektů této situa ce. Rádi bychom vás dostali do centra dění, abyste nám pomohl získat další informace o projektu.“

Eli kdysi zaslechl, že na Zemi existují hadi, kteří si umí vykloubit čelist, aby mohli spolknout celé vejce, a poprvé v životě měl pocit, že chápe, jak si u toho asi připadají. Sevřel zuby, až to cvaklo, a jen tak tak se nekousl do jazyka.

„Mě? Já nejsem žádný špion. Nevím vůbec nic o plížení se a bodání lidí do zad, nebo co to vy lidi děláte. Jsem domovník. Uklízím po jiných.“

Starý muž se usmál. „Dá se říct, že děláme totéž.“

„Ježíš, to tu, lidi, kupujete bláznovství po kartonech?“

Fielding si odfrkl. „To ne, ale máme na něj super slevu.“

„Ať to zní jakkoli neintuitivně,“ řekl starý muž a trochu nesouhlasně se podíval na svého podřízeného, „váš nedostatek odbornosti vás vlastně dělá pro tohle nasazení ideálním. Pan Fielding a jeho tým s vámi budou na každém kroku. Mimo to se vracíte domů.“

„Existují lidé, kteří by pro takovou šanci vraždili,“ řekl Fielding tiše.

Domov, zachmuřeně si pomyslel Eli. Říká se, že doma je nejlíp. „Tak teda, koukněte se do záznamů. Já z Kaledonie vypadnul při první příležitosti, a podle mě teda pět let mimo zbytek galaxie není ani náhodou dost.“

Starý muž naklonil hlavu k rameni a pohledem ho propíchl, jako by studoval brouka pod lupou. „Ano, vaše tajnůstkářství je dobře… zdokumentováno.“ Sukovitým prstem zmáčkl tlačítko na stole a holodisplej znovu naskočil, tentokrát otočený k Elimu.

Objevila se na něm tvář, až příliš známá. Rudé kudrny a zelené oči. Když se začala přehrávat zpráva, Eliho srdce sevřela studená ruka. Nejen že znal tu tvář, ale znal i ta slova – nazpaměť, přehrával si je znovu a znovu… ale to bylo v jiném životě.

„Ahoj, velkej brácho, to jsem já.“ I teď, přes propast pěti dlouhých let, tón jejího hlasu pořád Elim cloumal. Meghann zněla unaveně, poraženě; tmavé kruhy pod očima, které byly znát i v zrnitém komprimovaném videu, nijak neumenšovaly jeho starost.

„Eamon neví, že používám transmiter, ale potřebuju s tebou mluvit. Já s tebou musím mluvit. Já vím, že toho máš hodně, ale já fakt musím…“ Zhluboka se nadechla.

„Asi by ses měl vrátit domů. Prosím, vrať se domů.“ Její tvář zamrzla, jak nahrávka skončila.

„To bylo týden předtím, než jste byl poslán na Sabaeu, ale neexistuje žádný záznam odpovědi.“ Pohled starého muže byl jako led. „To chce hodně něčeho – hněvu, strachu, nenávisti –, aby člověk neodpověděl na prosbu, jako je tahle.“

Eli zíral do místa, kde byl před chvílí holodisplej a které teď bylo prázdné. Meghann. Už jen její jméno stačilo, aby mu mozek začal vařit. Zaskřípal zuby. „Nevím, kdo sakra jste, ale naprosto přesně vím, že jste pěknej hajzl. Co vám dává právo hrabat se v mý osobní korespondenci. V mým životě?“

„Prostá nutnost, pane Brody. Tohle je větší než já nebo vy.“

„Takže co?“ zeptal se Eli a do hlasu se mu vkrádala hořkost. „Mám se složit jako domeček z karet a udělat všechno, co mi řeknete? Kvůli pět let staré zprávě?“

Starému muži pohrával v koutku samolibý úsměv, který by mu Eli srdečně rád z tváře vymazal. „To zjevně ne,“ řekl. „Ale měl jsem za to, že byste ocenil příležitost k řekněme… vyrovnání s hříchy z minulosti.“ Naklonil se dopředu a upřel svůj rybí pohled na Eliho. „Vaše sestra je stále na Kaledonii. Domů jste se nevrátil, když to po vás před pěti lety chtěla, ale když nám teď pomůžete, můžete to napravit. Společenství zajistí, abyste se o ni mohl postarat, pokud nám pomůžete.“

Eli chvíli nic neříkal, celou tu situaci zvažoval, nahlížel na ni ze všech myslitelných úhlů. Ale každé pootočení skončilo jen v další slepé uličce.

„Měli jste mě tam nechat,“ zamumlal nakonec. „Byl jsem v pohodě, dokud jste vy nepřišli a nezačali se hrabat ve starý historii.“ Pohřbil všechny ty vzpomínky a pocity hluboko, hloub, než byla Davidsonova základna pod zmrzlou tundrou. „Prostě mě pošlete zpátky.“ Hned jak z něj ta slova vypadla, ani jim sám nevěřil.

Muži si vyměnili pohled. „To není možné,“ řekl Fielding a zavrtěl hlavou. „Teď, když je sabaejská brána otevřená, začnou Illyrijci dřív nebo později čmuchat kolem. A co když zjistí, že jste pořád naživu? To už by pak asi dohoda, kterou jste uzavřel se sabaejskou vládou, nebyla zrovna nejlepší tah, že?“

Bolest uvnitř jenom nakynula a on se začal bát, že jestli se zvětší ještě o kousek, vyvře napovrch a celého ho spolkne. Dohoda se Sabaeou bude vypadat ještě mnohem hůř, až celá pravda vyjde najevo.

„Není třeba dodávat,“ podotkl starý muž, „že informace, se kterými jsme vás seznámili, jsou všechny přísně tajné, což z vás činí, obávám se, bezpečnostní riziko. Pokud s námi nebudete spolupracovat, pak bych neměl jinou možnost než vás umístit do ochranné vazby.“

Eli si odfrkl. „Cukřík už byl, teď tu máme bič.“

Starý muž ho obdařil blaženým úsměvem, který by se vyjímal na portrétu světce. „Ale vůbec ne, pane Brody. Jsem si jist, že k biči situace vůbec nedospěje.“

To bych se vsadil, že seš. „Dobrá, takže čistě pro tu legraci řekněme, že tu vaši bláznivou nabídku přijmu. Co že jste si jistý, že nezdrhnu, hned jak přistanu?“

Oba muži si opět vyměnili pohledy. „A kam přesně byste šel?“

Eli deprimovaně zíral na desku stolu před sebou. Pokud by utekl, pak už by se celý zbytek života jen ohlížel přes rameno. Což by vzhledem k tomu, že je lapený mezi dvěma supervelmocemi, které po něm pasou, netrvalo nijak zvlášť dlouho.

A pak tu byla ta záležitost s Meghann. Ať už stařík prodával cokoli, s ní měl naprostou pravdu. Eli to kapitálně podělal. Že napoprvé neodpověděl, z něj dělalo špatného bratra, ale odmítnout šanci na nápravu by z něj udělalo nenapravitelného člověka.

„Fajn,“ řekl a dlouze vydechl. „Vyhráli jste.“

„To asi nebude ten nejnadšenější souhlas, co jsem kdy slyšel,“ řekl starý muž. „Ale bude to muset stačit.“ Podíval se na Fieldinga. „Informujte můstek, že budeme odlétat, a to ihned.“ Voják přikývl, vyšel ze dveří kanceláře a zavřel za sebou.

„Asi spěcháme, co?“

„Naše informace jsou poněkud omezené,“ řekl starý muž, a pokud nebyl jeho tón přímo omluvný, pak v něm rozhodně bylo alespoň trochu lítosti. „Byli jsme schopní vydolovat jen to, že se ode dneška za tři dny bude něco dít. Předpokládáme, že tehdy bude projekt funkční, ale bohužel to nevíme jistě.“

„Ježíš,“ řekl Eli a obrátil oči v sloup. „A já jsem to nejlepší, s čím jste byli schopní přijít? Jakou noční bojovku to tu hrajete?“

„Byrokracie.“ Zvedl bezmocně muž ruce. „Co naděláte.“

„Ale vážně. Máte tady pana bubáka a určitě tak tucet takových jako on. Proč tam prostě neshodíte celou četu?“

Stařík se zasmál. „Obávám se, že maličko přeceňujete zdroje, které mám k dispozici, pane Brody. Nicméně byl jsem připraven vysadit na povrch pana Fieldinga a jeho tým, kdyby Sabaea nevyužila tuhle poměrně příhodnou chvíli k vystoupení ze své izolace.“ Potřásl hlavou. „Ale oni to na Kaledonii tak neznají, rozhodně ne jako vy. Pořád jste naší největší nadějí.“ Podal mu to pěkně hladce, to jo, ale Eli měl dost zkušeností, aby poznal, když před ním někdo něco tají. Ale na druhou stranu, člověk s danou náplní práce měl určitě dost tajností, aby s nimi naplnil hangár na stíhačky.

„Ta věc, co na ní Illyrikánci pracujou, vás dost vyděsila, co?“ řekl Eli nakonec. „Co to má vůbec dělat?“

Stařík se k němu naklonil. „Upřímně?“ Se skoro až tesklivým úsměvem na rtech zavrtěl hlavou. „Nemáme nejmenší ponětí. Ale kdybyste viděl, jaké věci Impérium právě vyvíjí na poli zbraní…“ Odmlčel se a zakroutil hlavou. „Každá z nich by byla pro nevinné lidstvo této galaxie špatná, mnoho z nich dokonce devastujících.“ Pohled mu ztvrdl. „Vy jste viděl sabaejskou invazi z první řady, pane Brody. Něco takového nemůžeme znovu dopustit. Já Illyrijce znám: převálcují Společenství a poslední z nezávislých systémů. Současní rádci císaře Alarica nejsou známí pro svou zdrženlivost. Pokud uvěří, že mají výhodu, pak jakákoli rovnováha, kterou jsme v posledních pěti letech nastolili, jednoduše zmizí a galaxie bude opět vržena do otevřené války.“

„Ale ne, dokud já k tomu budu mít co říct.“

Ze starého muže ve vlnách vyzařovala tak intenzivní síla, že se Eli přistihl, jak se nevědomě zaklání v židli, co nejdál od něj, připravený se schoulit jako svinka. Polkl, v krku sucho, a před odpovědí ho zachránil Fielding, který vklouzl zpátky do místnosti.

„Jsme na cestě, pane. Čas ke skoku červí dírou je zhruba hodinu.“ Eli ucítil výmluvný rachot lodní motorů, nabíhajících do otáček, jako by zachytil útržek konverzace v jazyce, o kterém si myslel, že ho už dávno zapomněl.

„Děkuji, kapitáne.“

„Už jste mu dal rozkazy, pane?“ Fielding hodil bradou směrem k Elimu.

„Právě jsem se k tomu chystal,“ řekl stařík a obrátil svou pozornost k Elimu. „Váš úkol je následující: Chtěli bychom, abyste se pokusil navázat kontakt s naším nezvěstným zdrojem a získal od něj další informace, které by mohl mít. To je celé.“ Starý muž rozpřáhl ruce. „Jednoduché, že?“

Jednoduché jako výstup do volného kosmu. Prostě zavři oči a klaď jednu nohu před druhou. Nikdy to rčení tak úplně nepochopil, až teď. Jistě, bylo to jednoduché, ale doslova nikam vás to nedostalo.

„Ani bych nevěděl, kde začít. Možná jsem z Kaledonie, ale nemyslím, že mě budou vítat s otevřenou náručí, když jsem odtud utekl a dal se k ‚illyrikánským utlačovatelům‘. Pokud je váš zdroj místní, pak se se mnou nebude vůbec bavit.“ A kdybych hořel plamenem, ani by mě nepochcal.

„No, já myslím, že s vámi mluvit bude,“ řekl starý muž. Dotkl se ovládání na stole a mezi ně opět vyskočila holografická obrazovka. Tvář, která se na ní objevila, byla Elimu známá jako jeho vlastní; vypadala dokonce podobně, tedy až na pár nápadně zelených očí a rudé vlasy.

„Zavřete pusu,“ poradil mu Fielding, „nebo vám do ní něco vletí.“

Eliho hlava vystřelila nahoru a oči našly staříkovy modré. „Co je tohle za pitomej vtip?“

„To není vtip, pane Brody. Náš pohřešovaný zdroj je váš bratr Eamon.“

Kapitola čtvrtá

Když Kovalič vkročil na Parlamentní náměstí, zvuky masa prskajícího na grilu se mísily se šuměním davu na trhu uprostřed. Pestrá směska stánků byla natěsnaná na sebe kolem několika nízkých betonových budov na centrálním náměstí Raleigh City, hlavním městě Kaledonie. Farmáři vychvalovali čerstvost svého zboží, umělci lákali na své výrobky a k dostání tu bylo všechno, co se dalo usušit, upéct nebo klidně i servírovat syrové. Kdyby neměl žaludek jako na vodě kvůli časovému posunu, určitě by mu v něm kručelo.

Když vyrůstal, byla taková místa i na Zemi. Jeho otec, pekař, stavěl na farmářském trhu stánek každý víkend a sem tam si vyžádal pomoc svého syna. O přestávkách se oba procházeli po trhu a otec mu ukazoval, jak vybrat ta nejzralejší rajčata a nejčerstvější sýr. Ale tady to bylo jako dívat se do zašlého, trochu pokřiveného zrcadla: kadence řeči, vůně i barvy byly trochu mimo. Ucítil bodnutí nostalgie, takový nůž, který našel slabinu v jeho brnění.

Setřásl to ze sebe. Teď na to nebyl ten pravý čas. Měl tu práci a profíci nemají čas na city.

Pestře oblečení pouliční umělci proplouvali náměstím, těžíce z vířícího davu. Žonglovali nebo předváděli kouzelnické triky výměnou za pár marek. Z rohů náměstí zaútočily na Kovaličovy ušní bubínky tóny nej méně čtyř různých – a navzájem nekompatibilních – hudebních stylů.

No prostě, trh byl dokonalým místem pro skryté setkání: mizivá šance na odposlech, spousta lidí, mezi nimiž se dalo ztratit, a samozřejmě skvělá příležitost k nákupům.

Kovalič zrovna ohmatával ručně předenou látku, když kolem něj prošel ten druhý. I když byl o patnáct centimetrů menší než středně vysoký Kovalič, byl Tapper stavěný jako betonový sloupek. Ani do jednoho z nich nechcete vrazit. Tam, odkud Tapper pocházel, dělají chlapíky tvrdé jako kované plátové brnění.

Přestože byl o dvě desetiletí starší než Kovalič, nikdo by nikdy upraveného šedovlasého Tappera nepovažoval za důstojníka. Asi to bylo tím, jak se choval: rychle, efektivně a s aurou potenciální brutality. I dlouho poté, co jednou odejde do výslužby, což byla myšlenka, kterou Kovalič nebyl úplně s to vstřebat, budou všichni oslovovat Tappera „seržante“.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se Kovalič a nechal látku proklouznout mezi prsty. Struktura byla hrubá, ale na představě ručně tkané látky bylo něco luxusního, obzvláště ve dnech, kdy všechno, co měl na sobě, byla strojem vyrobená umělina. S úsměvem směrem k prodejci srovnal se seržantem krok.

„Šlo to,“ řekl Tapper a zívl. „I když palubní zábavní systém se zbláznil. A víš, čeho jsem si všimnul? Nikdo už nechce mluvit s cizinci. Což je, řekl bych, zklamání.“

„Vím, nakolik si ceníš umění konverzace. Nějaké problémy s imigračním?“ Nechal po nich sklouznout hluk davu.

„Ne, vůbec ne.“

„A co náš přítel?“ I když by si Kovalič radši držel Eliho Brodyho blízko u těla, zdálo se bezpečnější poslat tým v oddělených letech. Brodyho přílet musel být tak neprůstřelný a legální, jak to jen šlo. Cokoli jen trochu mimo by mohlo celní a imigrační úředníky přivést k tomu, aby projeli jeho biometrické údaje imperiální databází. Brodyho falešné papíry byly sice perfektní, ale změnit něčí otisky prstů nebo sítnicové pozadí už není nic lehkého. Pokud by se za mrtvého považovaný Elijah Brody objevil na Kaledonii docela živý, mohli byste si klidně vsadit na to, že Impérium na něj bude mít celou řadu otázek.

„Bude tady zhruba za půl hodiny. Přijede vlakem v 15:40 z Jericho Station,“ řekl Tapper. Dny na Kaledonii byly zhruba stejně dlouhé jako na Zemi, a tak se drželi standardního 24hodinového režimu – o jedno přizpůsobení se pro Kovaliče a jeho tým míň. „Trojka na něj dohlíží.“

„Skvělé,“ řekl Kovalič, oba na cestě po tržišti. Zpomalili a zastavili se v území nikoho mezi několika stánky. Kovalič se rozhlédl, jestli tu není někdo, kdo by je mohl zaslechnout.

Nebylo potřeba mnoho, aby rozpoznal, že Tapper je nešťastný. Starší muž měl ruce založené na prsou a na tváři výraz, který si obvykle nechával pro toho, kdo se ho snažil přimět sníst brokolici: podezíravý a tvrdohlavý.

„Co se ti honí hlavou?“

Tapper krátce a ostře zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to, šéfe. Eamon Brody nebyl náš, tak proč jsme to teda my, kdo ho má teď hledat?“

Kovalič si povzdechl. „Protože když se James Wallace, Eamonova spojka, přestal zhruba před měsícem hlásit, tak se naši kolegové z Výzvědného velitelství Společenství rozhodli v tom nešťourat a radši celou operaci zametli pod koberec.“ Pracoval už za ty roky se spoustou zpravodajských agentur, jak civilních, tak vojenských, cizích i domácích, a žádná z nich nebyla známá pro přehnaný altruismus. I tak se ale tohle zdálo zbytečně bezohledné.

Bezohledné… nebo extrémně podezřelé.

Vypadalo to, že Tapper souhlasí. Když nic jiného, mračil se ještě víc. „VVS nechal Wallace na holičkách? Na místě? Bez podpory?“ Hlas mu klesl do nebezpečně znějícího vrčení. „Jakou debilní výmluvu pro to poskytli?“

„Víš, jak široce si generál vykládá své pověření ‚dohledu‘? Myslíš, že se vůbec obtěžoval se jich zeptat?“ Vztah, který panoval mezi hlavní rozvědkou Společenství a generálovou malou údernou jednotkou, byl mrazivý, a to tak, že sabaejská tundra proti tomu vypadala jako místo v mírném podnebném pásu. Ale generálovi naslouchalo pár důležitých lidí, a tak většinou dosáhl svého. A když ne, tak míval ve zvyku prostě jít a udělat to stejně po svém.

Tapper se malinko uklidnil, agresivita se stáhla na u něj obvyklou úroveň nevrlosti. „Chápu.“

„Plus,“ dodal Kovalič a rychle hodil pohledem kolem sebe, „je tohle všechno propojené s tím tajemným illyrijským projektem. Eamon Brody dodával informace a Wallace je předával VVS.“

„Vypadá to na dost velkou věc, aby ji VVS upustilo jako horký brambor.“

„Taky bych řekl,“ řekl Kovalič a významně u toho pozvedl obočí. „Generál chce vědět, co mají Illyrijci za lubem, a chce to vědět hned, včera už bylo pozdě. Něco se má ode dneška za dva dny stát a my nemáme ponětí co.“

„Takže s kudlou na krku jako obvykle,“ obrátil Tapper oči v sloup.

„Tak nějak. Na základě velmi omezených informací, které generál měl, bych řekl, že máme nějakých třicet šest hodin, abychom našli Eamona Brodyho… a možná ani to ne.“ Nad jejich hlavami zahájilo slunce svůj dlouhý sestup k horizontu.

„Co se stane, když se nám to nepodaří?“

„No podle toho, jak to podává generál, tak Illyrijské impérium převálcuje Společenství, temnota pohltí zem a my budeme nuceni žít pod vládou stárnoucího autokratického diktátora, jehož politiku čím dál víc formuje klika poradců, kterým leží na srdci pouze jejich vlastní sobecké zájmy.“

„Aha,“ řekl Tapper. „Takže prostě čtvrtek.“

„No, anebo bychom mohli být nezaměstnaní.“

„No tak to by teprve byla škoda. Jakej je teda plán?“

„Eli Brody bude hledat svého bratra. My musíme zjistit, co se stalo Jimu Wallacovi.“ Kývl na Tappera. „Ty ho znáš, ne?“

„Jasně,“ potvrdil Tapper. Chvílemi to vypadalo, jako by se znal, nebo alespoň někdy pil, s každým ve službě. „Starýho Mrzouta Wallace znám. Nějakej čas jsme spolu přepadali nákladní lodě v pásu asteroidů při jeho nasazení v utajení, to bylo na Zemi, po okupaci. Slyšel jsem, že se nechal vyvázat, šel do civilu. Dobrej chlap.“ Jeho výraz posmutněl. „A řeknu ti, ten chlapík fakt uměl vařit. Jednou jsme zadrželi nákladní loď plnou proviantu. Nevím, jak to dokázal, ale Mrzout udělal dušený jehněčí ramínko tak jemňoučký, až mi to vehnalo slzy do očí.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Od tý doby jsem nic tak dobrýho nejedl.“

„Rodina?“

„Exmanželka, myslím.“ Tapper se podrbal na hlavě. „Neměl děti, pokud se pamatuju. Nebyl to ten typ, co pěstuje přátelský vztahy. Striktně pracovní.“

Stará známá písnička. Při práci v utajení měly tendenci vzít osobní vztahy za své, k tomu by měl Kovalič sám co říct.

„Nějaký důvod, proč by se měl Wallace odmlčet?“ zeptal se Kovalič.

Na seržantově tváři se mihl zamyšlený výraz. „Pokud by si myslel, že je operace kompromitovaná, pak určitě. Ale není to žádnej zelenáč, nebude bezdůvodně panikařit.“

„Žádné… sympatie?“ Nebylo to obvyklé, ale stávalo se to. Kovalič sám zorganizoval několik zběhnutí včetně jednoho, které by mohlo být označené jako „VIP“. Nikdy nevíte, co si lidi hluboko uvnitř doopravdy myslí.

Tapper udělal obličej. „Prosím tě, kdyby se Mrzout pokusil zběhnout, pak by se nechal obratem zastřelit.“

„Musel jsem se zeptat.“

„Já vím, šéfe.“ Tapper se mrknul na zápěstí. „Podívej, Trojka požádal o pauzu za zhruba hodinu. Řekl jsem mu, že ho vystřídám, aby si mohl koupit něco k jídlu.“

Kovalič přikývl a pak náhle z kapsy vytáhl okrouhlou plastovou illyrijskou stvrzenku a pero a něco na ni naškrábal. „Dohlídni na to, aby Brody tohle dostal.“ Předal ji Tapperovi.

„Jasná věc, šéfe. A co ty?“

„Já budu sledovat tu jedinou stopu, kterou máme. Víme, že alespoň něco z Wallacových zpráv dorazilo, kam mělo.“ Generál nenechal kámen na kameni ve snaze získat kopie, ale VVS byla pozoruhodně důsledná. Jeden z generálových spřátelených zdrojů zevnitř agentury mu získal ukončovací příkaz k operaci, ale všechno ostatní bylo pryč. Utajení nebylo pro špiony nic nového, ale dělicí čára mezi škatulkováním a zatajováním byla velice tenká.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kaledonský gambit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.