HODNOCENÍ KNIHY METODA BULLET JOURNAL

„Bullet Journal je jedním z nejelegantnějších a nejefektivnějších systémů produktivity, s jakými jsem se setkal. Nejen že vám pomůže si lépe zorganizovat život, ale také vám pomůže stát se lepším člověkem. Tuto knihu (a metodu, kterou popisuje) vřele doporučuji všem, kdo chtějí od života víc.“

— Cal Newport, autor knihy Hluboká práce

„Jestli si rádi píšete deníky, nebo jste to vždycky chtěli vyzkoušet, Metoda Bullet Journal přináší jednoduchý způsob zapisování a nepochybně změní váš život mnohem víc, než si dokážete představit.“

— Hal Elrod, autor knihy Zázračné ráno

„Ryder odvedl velký kus práce a podělil se s námi o komplexní a praktickou metodiku, která popisuje, jak využít mocný nástroj k vyjadřování svých myšlenek – je úplně jedno, čeho se týkají! Jeho kniha představuje úžasné pojednání a návod na osvobození a zacílení svého vědomí se spoustou tipů, jak hrát tu velkou a nádhernou hru.“

— David Allen, autor knihy Mít vše hotovo

Ryder Carroll

METODA BULLET JOURNAL

Zhodnoťte včerejšek, uspořádejte si dnešek a naplánujte zítřek

Copyright © 2018 by Ryder Carroll

All rights reserved. This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu The Bullet Journal Method: Track the Past, Order the Present, Design the Future vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2019. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Kateřina Harrison Lipenská

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová a Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Ryder Carroll

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/bujo]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #bujo #bulletjournal

© Jan Melvil Publishing, 2019

ISBN 978-80-7555-074-3

TIP: doporučujeme navštívit skupinu uživatelů BuJo na www.melvil.cz/skupina-bujo

Ničeho neodkládejme, každodenně zúčtujme s životem… Kdo každodenně uzavírá život svůj, nemá nedostatek času.

— SENECA, Výbor z listů Luciliovi

ÚVOD

Ten záhadný balíček mi přišel bez ohlášení. A ještě víc mě překvapilo, že adresa na něm byla napsaná nezaměnitelně úhledným tiskacím písmem mé mámy. Že by nějaké překvapení nebo dárek? Jen tak? Těžko.

V krabici jsem našel štosy starých zápisníků. Celý zmatený jsem jeden z nich vytáhl, měl svítivě oranžový obal ozdobený graffiti. Stránky byly plné hrubých náčrtů robotů, příšer, bitevních scén a taky slov s neuvěřitelným množstvím chyb. Různých… zamrazilo mě. Ty jsou přece moje!

Zhluboka jsem se nadechl a začal listovat. Bylo to víc než nostalgické vzpomínání. Jako bych se oblékl do dávno odložené kůže svého skoro zapomenutého já. Listoval jsem dalším notesem, z kterého vypadl složený list. Zvědavě jsem ho rozložil a našel legrační obrázek nějakého strašně rozzlobeného muže.

Řval tak zarputile, až mu lezly oči z důlků a jazyk mu rozčilením vypadával z pusy. Na stránce byla napsaná dvě slova. To první, malé, nesměle zastrčené v rohu, odhalovalo totožnost toho muže, o kterého se pokoušela mrtvice: můj bývalý učitel. Druhé, velké a kostrbaté slovo označovalo důvod a příjemce jeho běsnění. Bylo to mé jméno.

Potíže mi začaly už na základní škole. Přicházely první špatné známky, učitelé rudli vzteky a odvážlivci, co se mě snažili doučovat, to dřív nebo později vždycky vzdali. Protože výsledky jsem měl opravdu mizerné, velkou část prázdnin jsem trávil ve speciálních letních školách a u psychologů. Nakonec mi diagnostikovali poruchu pozornosti (ADD). Bylo to v 80. letech, kdy se toho vědělo víc o ptáku kiwi než o tomhle onemocnění. Dostupné zdroje informací byly buď příliš složité, nebo rovnou beznadějné, takže se nedaly použít nebo neodpovídaly mým potřebám. Jen mi přisypávaly sůl do rány. Moje mysl fungovala naprosto specificky, a tak jsem si většinou musel poradit sám.

Hlavní problém spočíval v tom, že jsem nedokázal ovládat pozornost. Ne že bych se nemohl soustředit, ale dělalo mi potíže soustředit se na správnou věc ve správnou dobu, být přítomný duchem. Moje mysl pokaždé vystřelila za tím, co bylo zrovna nejpřitažlivější. A jak jsem se pohyboval v cyklu roztěkanosti, úkoly se kupily, až mě úplně zavalily. Často jsem je nezvládal dost dobře nebo jsem nestíhal. A protože jsem se takhle cítil každý den, začal jsem o sobě pochybovat. Není nic horšího než krutost, s jakou mluvíme sami k sobě.

Obdivoval jsem své úspěšné spolužáky, jejich neochvějnou koncentraci a bloky plné podrobných poznámek. Začal mě fascinovat řád a disciplína, které mi připadaly stejnou měrou krásné jako cizí. Abych do těchto tajů pronikl, začal jsem si vymýšlet různé organizační pomůcky podle toho, jak fungovala moje mysl.

Cestou pokusů a mnoha omylů jsem si postupně poskládal vyhovující systém agendy – a to ve starém dobrém papírovém notýsku. Byl to plánovací kalendář, deník, zápisník, seznam úkolů a skicák v jednom. Sloužil mi jako praktický, ale přitom milosrdný nástroj k organizování netrpělivé mysli. Postupně jsem byl méně nepozorný, méně ochromený a mnohem víc produktivní. Uvědomil jsem si, že se svými problémy se musím poprat sám. A co bylo důležitější, došlo mi, že to dokážu!

V roce 2007 už jsem pracoval jako webový designér pro velkou módní značku se sídlem v neonovém srdci New York City, na Times Square. Práci jsem sehnal přes jednu známou, která ve firmě pracovala a zrovna v té době se potýkala s plánováním své nadcházející svatby. Její stůl pokrývala tlustá vrstva zápisníků, lepicích bločků a papírů. Vypadalo to tam jako v pokoji nějakého konspiračního maniaka, jaké vídáme v kriminálkách.

Chtěl jsem jí nějak oplatit, že mi k tomu místu pomohla. A tak když jsem ji jednou viděl, jak se přehrabuje v tom nepořádku a zase se snaží najít nějakou zatoulanou poznámku, rozpačitě jsem navrhl, že jí ukážu, jak používám svůj zápisník. Otočila se ke mně se zdviženým obočím a k mému překvapení (a zděšení) nabídku přijala. Nádech, výdech. Co jsem si to na sebe ušil? Ukázat někomu zápisník znamenalo nechat ho bez cenzury nahlédnout do své hlavy, která, no… víte co.

Pár dní na to jsme šli na kávu. Poměrně dlouho jsem jí všechno neobratně vysvětloval. Připadal jsem si hrozně zranitelný, když jsem vykládal, jak si organizuju myšlenky – symboly, systémy, šablony, cykly, seznamy. Pro mě to byly berličky, které měly být oporou vadnému mozku. Celou dobu jsem se vyhýbal jejímu pohledu. Poté, co jsem skončil, zvedl jsem oči a hanbou bych se nejradši propadl. Dívala se na mě s otevřenou pusou, takže se všechny mé obavy okamžitě potvrdily. Nesnesitelně dlouho bylo ticho a pak řekla: „Tohle si nemůžeš nechávat pro sebe.“

Po tom útrpném školení to dalo ještě poměrně hodně přemlouvání, než jsem svůj systém začal sdílet s dalšími lidmi. Ale v průběhu let jsem se naučil obratně odpovídat na nesmělé dotazy designérů, vývojářů, projektových manažerů a účetních ohledně zápisníku, bez kterého jsem neudělal ani krok. Někteří se ptali na organizaci každodenního života. Tak jsem jim ukazoval, jak si můžou stručně zapisovat úkoly, události a poznámky. Jiní se ptali na nastavování cílů. Tak jsem jim předváděl, jak se dá můj systém využít při sestavování akčních plánů k dosažení budoucích cílů. Další jen chtěli mít ve věcech menší zmatek, tak jsem jim ukázal, jak lze nahrnout všechny poznámky a projekty pěkně do jednoho zápisníku.

Nikdy mě nenapadlo, že řešení, která jsem si vymyslel, by mohla mít tak široké uplatnění. Když měl někdo nějakou specifickou potřebu, stačilo některou z technik jednoduše upravit tak, aby jí vyhovovala. Začal jsem přemýšlet o tom, že podělím-li se o svá řešení běžných organizačních problémů, možná to někomu pomůže od frustrace, která mě trápila v mládí, nebo ji aspoň zmírní.

To je sice hezké, ale jestli mám ještě někdy otevřít pusu, už to nesmí být žádná trapná improvizace. Systému jsem dal formu a tvar, okleštil jsem ho jen na ty nejefektivnější techniky, které jsem v průběhu několika let vytvořil. Nic podobného neexistovalo, takže jsem musel vymyslet nový jazyk s vlastní slovní zásobou. Díky tomu bylo možné vše snadno vysvětlit a snad se to i naučit, jak jsem doufal. Teď to chtělo ještě najít pro systém název, který by odpovídal jeho rychlosti, efektivitě, původu a účelu. Nazval jsem ho Bullet Journal.

Potom jsem spustil webovou stránku obsahující interaktivní návody a videa, sloužící jako průvodce zbrusu novým systémem Bullet Journal, zkráceně BuJo. Když počet návštěvníků stránky dosáhl stovky, usmál jsem se. Znamenalo to pro mě, že mise je splněna! A pak se stalo něco neuvěřitelného. Stránku Bulletjournal.com představil web Lifehack.org. Potom Lifehacker.com, potom internetový časopis Fast Company a pak už se informace začaly šířit virálně. Počet unikátních návštěvníků se zvýšil ze 100 na 100 000 za několik dní.

Na webu se začaly objevovat celé komunity praktikující Bullet Journal. K mému úžasu se lidé otevřeně navzájem dělili o to, jak řeší i hluboce osobní problémy. Váleční veteráni psali o taktikách, jak se pomocí metody Bullet Journal vyrovnávají s posttraumatickou stresovou poruchou. Lidé trpící obsedantně kompulzivní poruchou sdíleli postupy, jak si vytvořit odstup od myšlenek, které je přemáhají. Dojalo mě, když jsem narazil na lidi trpící ADD stejně jako já, kteří mluvili o tom, jak se jim podařilo zlepšit známky a zmírnit úzkosti. V mnohdy toxickém světě internetových komunit vytvořily tyhle skupiny neuvěřitelně pozitivní a povzbudivé prostředí zaměřené na různé problémy a všechny využívaly ten samý nástroj.

Sandy narazila na Bullet Journal v květnu 2017 díky videu na Facebooku. Kvůli nedostatku spánku a péči o malé dítě vedla totálně chaotický život a často zapomínala, což by o ní normálně nikdo neřekl. Myšlenky se jí v hlavě honily jak veverky: Spal dost dlouho? Má všechna očkování? Do kdy že je potřeba odevzdat přihlášku do školky? Jakmile vyřídila jeden úkol, hned místo něj vyskočil další. Byla ve stresu a propadala beznaději. Vědí snad ostatní mámy něco, co ona neví? A tak když se doslechla o organizačním systému, ke kterému stačí obyčejný poznámkový blok, řekla si, že nemá co ztratit.

Prvním krokem bylo zapsat si všechno, co musí udělat tenhle měsíc. Do oddělených sloupců si napsala rozvrh každého člena rodiny. Všichni měli nepravidelnou pracovní dobu. Připadalo jí, že může ten kolotoč konečně zastavit a podívat se, kde kdo v příštích čtyřech týdnech bude. Děsila ji představa, že by jeden z nich za pár let zapomněl vyzvednout dítě ze školky. Zdálo se, že je to jen otázka času, než jim unikne něco důležitého.

Sandy si odhodlaně nalinkovala další sloupec. Přehledně si zapsala všechny naplánované akce a narozeniny. Do měsíčního finančního přehledu si zapsala data a částky jednotlivých plateb. Přidala taky denní políčka k zaznamenávání zvyků a cílů – nebo jen připomenutí, aby se zastavila a nadechla se!

Psaní rukou bylo zvláštně uklidňující. Sandy si ale nechtěla dělat moc velké naděje, protože tolik jiných systémů slibovalo, že jí vrátí její systematické já, ale dlouhodobou změnu nepřinesly.

Pokračovala dál podle návodu. Další část jí měla pomoci, aby neztrácela z očí celkový obraz. Jaké ambice má na příští rok? Na stránku ročních cílů se odvážila uvést srdcový projekt, o jehož realizaci se chabě pokoušela už několik let – a bez viditelných výsledků. Že by se vyhýbala psaní rukou a kreslení kvůli obsedantně kompulzivní poruše? Nebo toho prostě má moc? Věděla jen, že má potenciál, který nevyužívá.

V průběhu pár dalších týdnů se její zvyk sednout si k zápisníku zautomatizoval podobně jako čištění zubů. Jakkoliv přihlouple to vypadalo, odškrtávání políček ji motivovalo, protože jí připomínalo, že počet úkolů na každý den je konečný. Nezapomněla zaplatit jediný účet. Ani nemusela posílat žádné dlouhé omluvné textovky, protože zapomněla na něčí narozeniny. Rozložení zápisníku Bullet Journal jí rovněž připomínalo, že každodenní úkoly jsou součástí většího celku. Stránky měsíčních a ročních cílů jí den co den ukazovaly, že má před sebou dlouhou cestu, po které jde správným směrem. Její finta spočívala v tom, že si do každého denního přehledu přidala drobný projekt pro radost, třeba 15 minut psaní rukou, a tomu se každý den věnovala ze všeho nejdřív. Vždycky si našla 15 minut, ještě před tím, než se podívala na telefon. Čas jako by se natáhl.

Sandy si brzy všimla, že jí zapisování přináší víc než jen řád a čistou hlavu. Celý život trpěla dermatilománií, což je onemocnění označované také jako patologické škrábání kůže, za které se styděla celý život. V případě Sandy se týkalo hlavně prstů. Rušila schůzky a pohovory kvůli tomu, jak hrozně její prsty vypadaly. Někdy kvůli bolesti nemohla spát, neustále jí něco padalo a nezvládala ani ty nejjednodušší úkoly. Vždycky třeba prosila svého manžela nebo matku, aby jí vymačkali citron do čaje, protože ji štípal.

Po několikaměsíčním vedení Bullet Journalu seděla jednou v kuchyni a oči se jí najednou zalily slzami. Podívala se na své ruce, konečně si vymačkala citron a uvědomila si, že už nemá prsty samou ranku. S každým řádkem, písmenem a zápisem ruce zaměstnala a nechala je pomalu, ale jistě zahojit. Přikládám zvláštní stránku, kterou ve svém zápisníku tomuto dni věnovala.

Nejen že jí Bullet Journal pomohl plánovat, sledovat a uchovávat vzpomínky, ale umožnil jí být kreativní, nechat zahojit své tělo a přestat se schovávat a zároveň se stát součástí komunity, která dokáže povzbudit a podpořit. Není v tom sama. I mě inspirovali vynalézaví, houževnatí a odvážní lidé, kteří si mou metodiku upravili podle své situace. A to je jeden z důvodů, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu.

Ať už jste zkušení uživatelé BuJo nebo nováčci, metoda Bullet Journal je pro každého, kdo si hledá místo v naší digitální době. Pomůže vám s organizací prostřednictvím jednoduchých nástrojů a technik, díky nimž se vaše dny rozjasní, zaostří a dostanou směr. Jakkoliv je systematičnost skvělá, představuje jen povrchovou vrstvu něčeho mnohem hlubšího a cennějšího.

Vždycky jsem si myslel, že se kvůli ADD od ostatních liším. A díky téhle komunitě jsem si uvědomil, že mě moje potíže prostě jen přiměly začít brzy řešit něco, co se od té doby stalo rozšířeným neduhem digitálního věku: nedostatek sebeuvědomění.

V nejpropojenější době v historii rychle přestáváme být napojeni sami na sebe. Jsme zahlcení nekončící záplavou informací, takže k nám přichází spousta podnětů, a přesto máme pocit, že nám něco utíká, jsme přepracovaní a nespokojení, zabraní do práce, ale přitom vyhořelí. Technologie se svými nekonečnými rušivými vlivy pronikly do všech koutů mého života, ale moje metodika znamenala nedocenitelný analogový únik, protože mi pomohla definovat a dělat to, co je skutečně důležité. A bezpočtu dalších lidí pomohla znovu získat kontrolu nad životem.

V roce 2015 dal plachý webový návrhář Anthony Gorrity výpověď z práce, protože byl nespokojený, a začal pracovat na volné noze. O tom, že bude dělat sám na sebe, snil celé roky. Nepředvídal však zvýšení tlaku na výkon a potřebu strukturovat si vlastní čas. Vyzkoušel několik aplikací, aby si všechno zorganizoval, ale žádná pro něj nebyla dostatečně flexibilní. Začal si psát poznámky a seznamy úkolů, které ovšem byly velmi neuspořádané. Najednou mu zavolal klient a on se prohrabával šesti různými bloky a hledal poznámky, které potřeboval. Věděl, že to má napsané… někde… Tyhle horečnaté chvilky podkopávaly jeho sebevědomí. Odjakživa se neuměl prosazovat, takže mu dělalo potíže se prezentovat a získávat zakázky – a teď se zdálo, že když už práci dostal, čekala na něj hromada dalších stresujících problémů. Začínalo v něm hlodat, jestli udělal správně, že odešel ze zaměstnání. Potom si vzpomněl, že kdysi viděl video nějakého chlápka, který předváděl jakýsi super komplexní systém, na který nedal dopustit. Googloval si všechna možná zvláštní klíčová slova, až nakonec našel stránku BulletJournal.com. Systém nebyl zdaleka tak složitý, jak si pamatoval. Vzal prázdný notes a začal si dělat přehled všech svých úkolů.

Změnilo se několik věcí. Začal daleko víc vnímat sám sebe. Zjistil, že ho psaní seznamů baví, a zdolávání úkolů ještě víc. A nejlepší na tom bylo, že v jeho čistém a úhledném zápisníku vznikl prostor pro sebevědomí: to, že měl věci napsané, mu dodávalo odvahu, kterou potřeboval při telefonátech s klienty. Byl připravený a své práci rozuměl, takže si přestal připadat jako obchodník a začal se cítit spíš jako tvůrce. V metodě Bullet Journal získal Anthony oporu potřebnou pro objevování svého potenciálu.

To je klíčový aspekt této metodiky – pomáhá nám rozvíjet sebeuvědomění v pracovním světě i mimo něj. Jednoduchý akt, kdy si sedneme a sepíšeme důležité životní detaily, je mnohem víc než pouhá organizace. Lidé díky tomu dovedou znovu navázat spojení se svým vnitřním já a věcmi, které se jich týkají.

Dnes trávím hodně času komunikací se spřízněnými bulletjournalisty, jako je Sandy a Anthony, a odpovídáním na otázky přicházející z téhle komunity. Mnoho jejích příslušníků se snaží funkce svých zápisníků rozšířit. Jiní jdou víc do hloubky a řeší univerzální výzvy, které jsou v dnešním překotném světě umocněné. V knize se těmito otázkami zabývám a ukazuji, jak neocenitelný může být při hledání odpovědí obyčejný notes.

Metodu Bullet Journal tvoří dvě složky: systém a praxe. Nejdřív si představíme systém, abyste se naučili, jak svůj zápisník proměnit v silný organizační nástroj. Potom se zaměříme na využití systému v praxi. Je to kombinace filozofických přístupů z různých tradic, které nás vedou k cílevědomému životu – produktivnímu a zároveň smysluplnému. Metoda Bullet Journal představuje analogový systém pro digitální dobu a je výsledkem mého snažení převést tuto moudrost věků do konkrétních kroků. Pomůže vám zhodnotit včerejšek, uspořádat si dnešek a naplánovat zítřek. Původně jsem ji vytvořil, abych se dokázal vyrovnat se svými vlastními problémy. Během let ale vyzrála v osobní operační systém, který zásadně změnil můj život k lepšímu. Doufám, že to samé přinese i vám.

SLIB

„Neměla jsem na nic čas. Připadalo mi, že život je jen dlouhý seznam věcí, které musím udělat. Zapomněla jsem na své sny, své cíle, myšlenky i představy.“

— Amy Hainesová

Metoda Bullet Journal vznikla proto, abychom si díky ní uvědomili, jak využíváme dva nejcennější životní zdroje: čas a energii. Pokud do čtení této knihy investujete obojí, asi bych měl nejdřív zdůraznit, co vám to přinese. Abych to shrnul:

Díky metodě Bullet Journal uděláte víc práce, protože toho budete dělat méně. Naučíte se identifikovat to, co je důležité, a zaměřit se na to, co má smysl, protože pominete všechno, co smysl nemá.

Jak to funguje? Jako praktický systém, který počítá s tím, že chybovat je lidské, a podporuje produktivitu, všímavost a cílevědomost. Pojďme se na jednotlivé aspekty podívat podrobněji.

Produktivita

Stává se vám někdy, že se cítíte úplně zavalení vším, co musíte udělat? Občas se zdá, že život je nikdy nekončící proud povinností, schůzek, e-mailů a zpráv. Protože zvládáte víc věcí najednou, cvičíte tak, že pochodujete po bytě sem a tam, a u toho telefonujete sestře, která vás prosí, jestli byste mohli přestat funět. Ničemu nevěnujete potřebnou pozornost a něco je zkrátka špatně. Nesnášíte, když někoho zklamete, stejně jako nesnášíte, zklamete-li sami sebe. „Vyzráli“ jste dokonce i na spánek, protože jste ho zredukovali na naprosté minimum – tedy s výjimkou těch rán, kdy si připadáte jako zombie, protože… protože jste zredukovali spánek na naprosté minimum.

Zkusme se na to podívat s odstupem. Mezi lety 1950 a 2000 Američané každý rok zvýšili produktivitu asi o 1 až 4 procenta.1 Od roku 2005 se ale tenhle růst ve vyspělých ekonomikách zpomalil a v USA byl v roce 2016 v produktivitě zaznamenán pokles.2 Je možné, že by nám všechny ty rychle se rozvíjející technologie, které nám slibují téměř neomezené možnosti, jak se zaměstnat, nakonec k vyšší produktivitě nepomáhaly?

Jedním z možných vysvětlení zpomalující se produktivity je paralýza v podobě přemíry informací. Jak píše Daniel Levitin v knize The Organized Mind (Systematická mysl), informační přetížení je pro soustředění horší než únava nebo kouření marihuany.3

Potom je logické, že chceme-li být produktivnější, musíme najít způsob, jak zarazit příval digitálních podnětů, které nás rozptylují. A proto přichází analogové řešení Bullet Journal. Přepnete-li do analogu, vytvoříte si offline prostor potřebný pro zpracovávání informací, přemýšlení a soustředění. Otevřením zápisníku ten překotný svět okolo na okamžik zastavíte. Vaše mysl dostane příležitost dohnat váš život. Věci přestanou být tolik rozmazané a vy konečně uvidíte o něco jasněji.

Bullet Journal vám pomůže vyčistit přeplněnou hlavu, takže se konečně dokážete podívat na své myšlenky z objektivní vzdálenosti.

Často lepíme dohromady různé způsoby, jak sami sebe organizovat za pochodu. Jednou použijeme tuhle aplikaci, podruhé zase onen kalendář. Postupem času takhle vytvoříme jakési neohrabané monstrum připomínající Frankensteina ze světa produktivity, poskládaného z lepicích papírků, všemožných aplikací a e-mailů. Sice to tak nějak funguje, ale zároveň se zdá, že se to každou chvíli rozpadne. Zbytečně trávíte čas přemítáním, kam si jednotlivé informace uložit, a jejich pozdějším hledáním: Napsali jste si to do aplikace na poznámky, nebo na papírek? A kam jste vlastně ten papírek dali?

Spousta skvělých nápadů, zásadních myšlenek nebo poznatků, které pro vás byly důležité, padla za oběť špatně založenému papírku nebo zastaralé aplikaci. Kombinování různých nástrojů snižuje vaši efektivitu, protože vám ubírá sílu, ale tenhle problém je možné zcela odstranit. Bullet Journal vám má sloužit jako „zdroj pravdy“. Ne, tím se vás nesnažím obrátit na víru. Chci jen říct, že už nebudete muset pátrat po tom, kam se vám myšlenky zatoulaly.

Jakmile se naučíte shromažďovat své myšlenky na jednom místě, ukážeme si, jak jim přiřadit odpovídající prioritu. Všichni, kteří vám telefonují, mailují nebo posílají zprávy, chtějí odpověď hned. Místo proaktivního nastavování priorit často pouze reagujeme na příchozí podněty, až najednou šlapeme vodu v oceánu povinností, jehož hladina se neustále zvedá. A my se díváme, jak se potápí šance zlepšit si průměr známek, dosáhnout povýšení, uběhnout maraton, každé dva týdny si přečíst knížku.

BuJo vám dává do ruky kormidlo. Naučíte se, jak přestat reagovat, a začít odpovídat.

Naučíte se, jak zvládnout obtížné výzvy a proměnit své neurčité zájmy ve smysluplné cíle, jak své cíle rozdělit na menší a snáze splnitelné dílčí úkoly, a nakonec jak efektivně jednat. Jaký má být váš další krok, jestli si chcete tenhle semestr zlepšit průměr? Být nejlepší ve všech předmětech? Ne. Podívejte se víc zblízka. V jakém předmětu jste pozadu? Co dalšího vás v tomhle předmětu čeká? Napsat esej. Fajn, a jakou knížku musíte přečíst, než budete esej psát? Půjčit si tu knížku z knihovny – to je to nejdůležitější, co musíte v tuhle chvíli udělat. Co třeba zaměřit se na nějakou aktivitu navíc v předmětu, který vám opravdu jde? Ztráta času.

V této knize si představíme vědecky ověřené techniky, které promění každý zápisník v mocný nástroj, s jehož pomocí vystoupí na povrch příležitosti, které následně oddělíte od všeho, co vás brzdí, abyste svůj čas a energii mohli věnovat tomu, co je opravdu důležité.

Všímavost

Á, už je to tady zase. Nebojte, k meditaci vás nutit nebudu. Když mluvíme o všímavosti, máme většinou na mysli zostřené vnímání přítomnosti. Produktivita je sice hezká věc, ale BuJo tady není proto, aby křeček v kolečku běhal rychleji.

Žijeme v době, kdy nám technologie slibují téměř neomezené možnosti, jak se zaměstnat, a přesto jsme méně soustředění a méně vzájemně propojení, než kdy dřív. Je to podobné, jako když letíme letadlem a díváme se, jak svět kolem nás ubíhá rychlostí tisíc kilometrů v hodině, aniž bychom věděli, kde vlastně jsme. Budeme-li mít štěstí, někde pod sebou zahlédneme třpytící se oceán nebo blesk protínající temné mraky v dáli. Většinu času ale napůl v bezvědomí čekáme, až se celí otrávení vrátíme na zem.

Jestli platí, že cesta je cíl, pak se musíme stát schopnějšími cestovateli. A abychom se stali lepšími cestovateli, musíme se nejdřív naučit orientovat. Kde jste právě teď? Chcete tam být? Jestli ne, proč se chcete posunout dál?

Všímavost je proces probouzení mysli, abychom vnímali to, co máme právě před sebou. Pomůže vám uvědomit si, kde jste, kdo jste a co chcete. A tady přichází na řadu BuJo. Z neurologického hlediska přechází vaše mysl při psaní rukou do přítomnosti způsobem, kterého jiným mechanismem nelze dosáhnout.4 A právě v přítomnosti začínáme sami sebe poznávat. Joan Didionová, známá propagátorka psaní poznámek rukou, začala tuhle metodu používat už v pěti letech. Byla přesvědčená, že zápisníky jsou nejúčinnější obranou proti rozptylujícím podnětům rušného světa: „Velmi brzy zapomínáme věci, o kterých jsme si mysleli, že je nezapomeneme nikdy. Zapomínáme na lásky i zrady, zapomínáme, co jsme šeptali a co jsme křičeli, zapomínáme, kým jsme byli… Proto je dobré, zůstaneme-li v kontaktu sami se sebou, a na to podle mě zápisníky jsou. A když chceme tohle spojení udržet funkční, musíme se spolehnout jen sami na sebe: váš zápisník nijak nepomůže mně, stejně jako můj zase nepomůže vám.“5

Pokud si máme najít cestu světem, musíme se nejdřív podívat do svého nitra.

Vy, kteří berete digitální formáty jako samozřejmou součást života, se nemusíte ničeho bát. Zažeňte představu nějaké shrbené, mžourající dickensovské postavy čmárající na půdě při skomírajícím světle svíčky. Ne, tady se naučíte zaznamenávat své myšlenky rychle a efektivně. Naučíte se zapisovat tak rychle, jak rychle žijete.

A právě zde přichází na řadu BuJo. Ukážeme si různé techniky, které nám pomohou vytvořit si z kladení těchto otázek zvyk, takže se už nebudeme ztrácet v rutině každodennosti. Jinými slovy, metoda Bullet Journal nás nutí si uvědomovat, proč děláme, co děláme.

Cílevědomost

Zkuste si vybavit knihu, projev nebo citát, který na vás silně zapůsobil, nebo změnil způsob, jakým nahlížíte na svět. Inspirovala vás moudrost, která v sobě skrývala velký příslib. Stačilo jen, abyste se tímhle novým poznatkem řídili, a věci by byly snazší, lepší, jasnější, dávaly by vám větší sílu.

A teď se zkuste zamyslet, nakolik tyto poznatky ještě dnes využíváte – nejen v duševní, ale i praktické rovině. Stal se z vás lepší člověk, přítel nebo partner? Udrželi jste si váhu, na kterou jste zhubli? Jste šťastnější? Je dost možné, že to, co jste se naučili, jaksi vybledlo, pokud se to neztratilo úplně. Není to tím, že by to nebylo užitečné. Jen vám to neutkvělo v paměti. Proč?

Proud našich uspěchaných životů může bez povšimnutí vyhloubit propast mezi tím, co děláme, a tím, v co věříme. Máme tendenci vydávat se cestou nejmenšího odporu i za cenu toho, že se necháváme odvádět od věcí, které jsou pro nás důležité. Dosažení vytoužené změny někdy vyžaduje velké a trvalé úsilí. Ale jak by vám řekl každý sportovec: jestli si chcete vybudovat svaly, budete si je muset nejdřív mnohokrát natáhnout. A s našimi záměry je to stejně jako se svaly. Musíme cvičit, aby byly pevné a silné.

Je snadné „zapomenout“ na meditaci nebo si najít výmluvu, proč vynechat jógu, ale ignorování každodenních povinností mívá vážné a okamžité následky. A jestli si máte nastavit nový a udržitelný každodenní systém, musí se vměstnat do vašeho plného rozvrhu. Co kdyby existoval mechanismus, který by podporoval vaše záměry a zároveň dodával vašemu životu určitý řád?

Amy Hainesová svůj Bullet Journal používá nejen jako pomůcku při organizování svých povinností, ale také k zaznamenávání nápadů pro své podnikání, jmen lidí, od kterých se chce učit, aplikací, které chce vyzkoušet, dokonce nových čajů, které chce ochutnat. Vytvořila si své kolekce, o kterých se dočtete později, a nakonec překonala skličující pocit z nekonečných seznamů úkolů a zaměřila se na to, co chce doopravdy dělat. Dokázala se tak vrátit k důležitým věcem, které jí dřív unikaly.

Metoda Bullet Journal slouží jako most mezi vaším přesvědčením a vaším jednáním, protože vaše záměry vtěluje do každodenního praktického života.

Povedete-li si svůj zápisník Bullet Journal, automaticky si vytvoříte zvyk pravidelného sebepozorování. A právě při něm začnete definovat, co je důležité, proč je to důležité, a potom přijdete na to, jak to co nejlépe realizovat. Zapisování vám každý den jemně připomíná odpovědi na tyto otázky, takže je snáze proměníte v realitu, ať už budete kdekoliv, třeba v konferenční místnosti, ve škole, nebo dokonce na pohotovosti.

Lidé, kteří si vedou svůj zápisník Bullet Journal, získali práci snů, začali podnikat, ukončili toxické vztahy, přestěhovali se a někteří jsou jednoduše spokojenější sami se sebou, a to díky metodě BuJo, která se stala běžnou součástí jejich života. Tato metodika staví na moudrosti starých světových tradic. Bullet Journal je jako obrácený jehlan, který tyto tradice vstřebává a koncentruje do jediného jasného paprsku světla, s jehož pomocí jasně uvidíte, kde jste i kudy vede cesta dál. Díky umění cílevědomosti si tak přesednete z místa cestujícího na místo pilota.

PRŮVODCE

Bullet Journal je přítel do nepohody. Věrně se mnou přestál všechna těžká životní období a oslavoval po mém boku ta příjemnější. Posloužil mi v mnoha různých rolích: jako studentovi, stážistovi, muži se zlomeným srdcem nebo třeba designérovi. Vždycky je se mnou tam, kde zrovna jsem, aniž by mě soudil nebo ode mě něco očekával. Když jsem se rozhodl napsat tuto knihu, chtěl jsem vytvořit něco, co by stejně dobře posloužilo vám. Tato kniha má být vaším základním táborem při vedení Bullet Journalu. Připraví vás na první výstup a můžete se k ní vrátit, až si budete potřebovat odpočinout, nabrat zásoby a zkontrolovat, jak jste si svou cestu nastavili.

Pro začátečníky

Pokud je tohle vaše první setkání s konceptem Bullet Journal, vítejte! Děkuji vám, že tady chcete trávit svůj čas. Aby vám kniha dala co nejvíc, doporučuji postupovat lineárně, od začátku do konce. Cesta to má být společná. Využijeme sílu transkripce, díky níž si systém rychleji osvojíte. Potřebujete jen čistý list papíru, prázdný zápisník a něco na psaní.

Metodu Bullet Journal tvoří dvě hlavní složky: systém a praxe. Druhá část této knihy se zaměřuje na systém. Naučíte se názvy jednotlivých přísad, a jak se používají. A podobně jako když se učíte vařit, po přečtení první a druhé části z vás bude kvalifikovaný kuchař. Ve třetí a čtvrté části se pustíme do praxe. A z vás se stane šéfkuchař. Dozvíte se o zdrojích a vědeckých základech systému Bullet Journal, abyste si metodu dokázali upravit podle svých potřeb.

Pro ostřílené – a všechny ostatní

Kapitoly jsou uspořádané jako vzájemně nezávislé kolekce napodobující strukturu systému Bullet Journal. Pokud znáte slovník BuJo, můžete si otevřít jakoukoliv kapitolu, která upoutá vaši pozornost. A jestli tento slovník neznáte, přečtěte si nejdříve druhou část.

Ve druhé části velmi podrobně rozebírám systém, který už znáte a který jste si oblíbili. Zblízka se podíváme na každou ze základních kolekcí a technik a dozvíme se, jaké úvahy předcházely jejich návrhu. Ve čtvrté části pak všechny tyto koncepty použijeme při zkušebním projektu. Naučíte se, jak systém rozšířit a ještě více přizpůsobit.

Systém však tvoří pouze jednu část metody Bullet Journal.

První části této knihy ze zabývají tím, jak si vést zápisník Bullet Journal. V dalších částech se dozvíte, proč tuto metodu používat.

Pokud už si zápisník nějakou dobu vedete, nejspíš začínáte chápat, že to není jen systém pro organizaci úkolů. Možná jste si uvědomili, že stojíte pevněji nohama na zemi, máte větší sebevědomí, lépe se soustředíte, jste klidnější a přichází k vám inspirace. Je to proto, že za metodou Bullet Journal stojí různé vědecké a filozofické přístupy, které nám pomáhají držet se našich záměrů. V této knize odhaluji, proč má metoda Bullet Journal takový efekt. Hlubší kontext, který díky ní získáte, nejen že potvrdí to, co už děláte, ale posune způsob, jakým BuJo praktikujete, na úplně novou úroveň.

Bez ohledu na to, jestli jste nováček, nebo profík, nahlédnete do samého srdce metody Bullet Journal, kde se všímavost setkává s produktivitou a pomáhá vám žít život, jaký chcete.

PROČ

Cílevědomý život1* je umění činit vlastní rozhodnutí podle toho, kdo jsme, místo abychom se nechali utvářet rozhodnutími jiných.

— Richie Norton

Můj první startup, Paintapic, vznikl ve skladu plném tisíců miniaturních plechovek s barvou. Služba umožňovala zákazníkům převést vlastní fotografie v originální sadu určenou pro malování podle čísel, včetně plátna, barev a štětců. V té době jsem měl náročné zaměstnání na plný úvazek, takže Paintapic se rodil výhradně o víkendech a po večerech.

Potom se v naší společnosti změnilo vedení a jeho nové směřování ukončilo tvůrčí projekty, které mě v práci tak bavily. Tenhle nový vývoj mě začal postupně natolik svazovat, až jsem dospěl k závěru, že už firmě vlastně nepřináším žádnou skutečnou hodnotu. Můj potenciální vliv na Paintapic byl přitom omezený jen časem, který jsem byl do něj ochotný investovat. A tak jsem se kvůli Paintapicu rozloučil se společenským životem a dal se do toho naplno.

Kamarád, s kterým jsme Paintapic založili, přesvědčil svého šéfa, aby nám pronajal nevyužitý sklad… jako kancelář. V té tmavé místnosti s jedním malinkým oknem s matným sklem jsme skoro dva roky trávili večery a víkendy. Stěny toho kumbálu byly svědky tisíců rozhodnutí. Hodně jsme se do věci ponořili a řešili všechno do posledního detailu, třeba kolik štětin mají mít malířské štětce.

Konečně přišel okamžik, na který jsme čekali. Uvedení na trh. Odesílali jsme objednávky. Dostávali peníze. Byli jsme v plusu. Od samého začátku se nám dařilo poměrně dobře a nepotřebovali jsme žádné investice zvenku. To se u startupů moc často nepodaří. Podle všeho jsme (s určitou mírou skromnosti) svůj projekt mohli považovat za úspěšný.

Jakmile byly stránky aktivní, zadal jsem si objednávku sám pro sebe. Vzpomínám si, jak jsem byl nadšený, když mi poštou přišla moje první malířská sada. Už je to tady, je to skutečné a funguje to! Ale než jsem vyšel po schodech do svého bytu, už jsem přemýšlel nad něčím jiným. Ta sada leží někde neotevřená dodneška, byl to hloupoučký portrét mopse (našeho neoficiálního maskota), který pořád ještě čeká, až ho někdo namaluje.

Moje lhostejnost rychle prostoupila všemi aspekty řízení společnosti. Přišly hluboké rozpaky a frustrace. Oficiálně jsem dosáhl toho, čeho jsem chtěl, a teď jsem měl být šťastný. Hodně jsem obětoval, abych se dostal přesně tam, kde jsem byl, jenže najednou jako by to nemělo žádný význam. A nebyl jsem sám. Můj partner se cítil podobně. Proces vytváření firmy a potěšení z jejího budování nám zastřely jednu prostou skutečnost: malování podle čísel prostě není náš styl. A přestože náš produkt přidal hodnotu do života našich zákazníků, do toho našeho nepřinesl skoro nic. Nebyli jsme svým produktem nadšení – jen se nám zalíbila podnikatelská výzva.

Jak často se člověk v takové situaci ocitne? Pracujete na něčem s neuvěřitelnou vervou, jenže nakonec zjistíte, že vám to přineslo jen pocit prázdnoty. Kompenzujete to tím, že pracujete ještě víc. Říkáte si, že budete-li pracovat víc hodin, možná konečně začnete sklízet nějaké ovoce svého úsilí. Proč se tohle stává?

Jaký máte skutečný motiv k tomu, abyste zvedali činky, drželi dietu nebo pracovali dlouho do noci? Chcete zhubnout pět kilo kvůli zdraví, nebo žijete v toxickém vztahu, který vám snižuje sebevědomí? Možná si neuvědomujete, že veškerou svou energii vkládáte do práce jen proto, že se chcete vyhnout nepříjemnému rozhovoru se svým partnerem. Jestli to tak je, je jedno, kolik času strávíte v kanceláři. Trvalou úlevu vám to nepřinese, protože se škrábete na špatnou horu. Skutečný zdroj motivace musíme pochopit před tím, než se dáme na výstup.

Naši motivaci silně ovlivňují média. Na sociálních sítích nás zaplavují obrázky bohatství, cestování, moci, odpočinku, krásy, potěšení a lásky hollywoodského střihu. A tenhle virtuální proud nám bez ustání prosakuje do vědomí, pokřivuje vnímání reality a podkopává naši sebeúctu pokaždé, když se připojíme. Srovnáváme svůj život s těmihle z velké části umělými konstrukty, podle kterých si vytváříme své plány, a doufáme, že si jednou konečně budeme moci dovolit VIP vstupenku do svých klamných fantazií. Co nám zůstává skryto, jsou měsíce plánování, fronty „talentů“ mávajících svými fotografiemi ve studiích, produkční skupiny, náklaďáky naložené kamerami, dlouhá doba bez zaměstnání, týdny deště, kvůli kterému se nemohlo natáčet, otrava jídlem na place a prázdno, když všichni odjedou. Protože se necháváme rozptylovat nekončícím proudem aspiračních médií, připravujeme se o možnost rozhodnout se, co je smysluplné pro nás.

Bronnie Wareová, zdravotní sestra a australská spisovatelka, která několik let pracovala v oblasti paliativní péče o pacienty v posledních týdnech života, zaznamenávala, čeho tito lidé nejčastěji litují. Nejvíc ze všeho litovali, že nezůstali věrní sami sobě.

Když si člověk uvědomí, že jeho život je téměř u konce, a zpětně ho rekapituluje, hned vidí, kolik snů zůstalo nenaplněných. Většina lidí si jich nesplní ani polovinu a zemře s vědomím, že je k tomu dovedla rozhodnutí, která udělali, nebo naopak neudělali.6

Rozhodnutí mívají různé podoby. Jsou rozhodnutí dobrá, špatná, velká, malá, šťastná a obtížná a ještě mnoho dalších. Můžeme je činit bezděčně, nebo je můžeme činit s rozmyslem a cílevědomě. Ale co to znamená? Co znamená žít cílevědomý život? Filozof David Bentley Hart cílevědomost definuje jako „základní schopnost mysli se na něco soustředit… konkrétní věc, cíl nebo záměr“.7 Termín samotný pochází ze středověké univerzitní filozofie, proto bych ho pro naše účely mírně přizpůsobil a aktualizoval: Cílevědomost je schopnost mysli zaměřit se na to, co považuje za smysluplné, a podnikat kroky k dosažení svého cíle.

Pokud cílevědomost znamená jednat v souladu se svým přesvědčením, protikladem by bylo fungování na autopilota. Jinými slovy, víte, proč děláte to, co děláte?

Nemůžeme být věrní sami sobě, nevíme-li, co chceme. Ještě důležitější je však vědět, proč to chceme, takže tím musíme začít. Tenhle proces vyžaduje neustálé pěstování vlastního sebeuvědomění. Možná to zní až mysticky, ale může to být úplně jednoduché. Stačí věnovat pozornost tomu, co k nám promlouvá, co v nás vzbuzuje zájem, a zároveň – a to je stejně důležité, co v nás žádný zájem neprobouzí. Jakmile se naučíme identifikovat věci, které nás přitahují, můžeme začít formulovat své sny na základě svého skutečného přesvědčení.

Věříme-li v to, co děláme, přestáváme bezmyšlenkovitě počítat hodiny. Jsme inovativnější, kreativnější a jsme přítomní duchem. Nejen že pracujeme s větším nasazením, ale také při práci víc přemýšlíme, protože úsilím je zcela zaujaté jak naše srdce, tak naše mysl.

Pěstování sebeuvědomění je celoživotní proces, ale začíná jednoduše tím, že se obracíte dovnitř. A tady přichází na řadu metoda Bullet Journal. Vlastní Bullet Journal můžete svým způsobem vnímat jako živou autobiografii. Umožňuje vám jasně vidět to, co v uspěchaném životě často zůstává skryté. Můžete sledovat svá rozhodnutí a kroky, které vás přivedly tam, kde jste. Pomáhá vám učit se z vlastních zkušeností. Co fungovalo, co nefungovalo, jak jste se cítili a co dál? Den za dnem své sebeuvědomění prohlubujete, protože neustále čtete svůj příběh. S každou stránkou dokážete jasněji rozpoznat, co smysl má a co ne. Když se vám nelíbí, jak váš život plyne, získáte dovednosti i odhodlání potřebné ke změně směru, podobně jako to udělala Rachael M. a její manžel:

Pracuji na plný úvazek jako grafička na volné noze, několik dní v týdnu se věnuji mladým lidem a zároveň pomáhám manželovi s jeho úřadem. S manželem jsme se seznámili před dvěma lety. Jsme spolu moc spokojení, ale téměř od samého začátku jsme měli spoustu povinností, věcí, na které jsme museli pamatovat a které jsme museli plánovat – oba jsme z toho šíleli.

Těžko se nám komunikovalo a ztráceli jsme přehled o tom, co a kdy ten druhý dělá. Šla jsem do práce, cestou domů jsem nakoupila, připravila jídlo, uklidila dům a snažila jsem se vyřídit všechno ostatní, co bylo potřeba, a na nic nezapomenout. Pak byl najednou čas jít spát a druhý den to začalo nanovo. K tomu jsme se dozvěděli, že mám problém se štítnou žlázou a navíc jsem citlivá na lepek a laktózu.

Příprava jídla teď byla ještě složitější. Byla jsem úplně vyřízená. Navíc se nám moc nedařilo trávit společně volný čas. A každý ví, že pro šťastné a zdravé manželství je to klíčové. Ale protože můj manžel je pastor, často pracuje po večerech a o víkendech a volno mívá během normálního pracovního týdne. Já pracuji klasicky od devíti do pěti od pondělí do pátku. Bylo nesmírně těžké vymyslet, jak si vyhradit nějaký čas jeden pro druhého. Já jsem z nás dvou větší extrovert, a tak jsem si často připadala osamělá, protože on se během víkendů musel hodně věnovat práci.

Věděli jsme, že s tím musíme něco udělat, tak jsme si začali všechno plánovat do svých Bullet Journalů. Používali jsme týdenní a měsíční přehledy, abychom věděli o svých plánech a o tom, co nás čeká. Získali jsme tak vizuální představu o tom, jak budeme vytížení, takže jsme věděli předem, kdy si máme vyhradit čas jen pro sebe. Zároveň jsem si uvědomila, že k tomu, abych měla pocit, že s ním trávím dostatek času, potřebujeme společné soboty, takže jsme svůj program upravili tak, abychom si oba co možná nejvíc sobot nechávali volných.

Bujování nám taky pomohlo se znovu zaměřit na své osobní cíle. Než jsme se dali dohromady, byli jsme oba nějakou dobu sami a každý z nás měl vybudovanou kariéru, na které mu záleželo. Protože oba máme svou práci rádi, byli jsme zvyklí jí věnovat velký díl pozornosti a byla pro nás důležitá. Museli jsme se naučit, jak kromě kariéry stavět do popředí i manželství. Mohli jsme používat synchronizované digitální kalendáře, ale kázeň analogu a sezení u Bullet Journalů, do kterých jsme fyzicky zapisovali různé věci, nám pomohly vyjasnit si všechno důležité a dívat se víc dopředu, takže nám bezprostředně nadcházející úkol nebránil ve výhledu. Taky se nám lépe vyjadřovaly obavy, když plánů mimo domov začínalo být příliš, a připadali jsme si jako jednotka plánující společný život, místo abychom se jen snažili násilně zkombinovat dva nabité kalendáře. Teď si užíváme své manželství i práci a vzájemně si pomáháme k profesnímu úspěchu.

Dnes, skoro po osmi měsících, se nám daří zvládat víc než kdykoliv předtím, a to ve všech oblastech života, a navíc do 8 hodin večer! Díky bujování mám život pod kontrolou. Vím, co mě čeká. Pravidelně si najdu chvilku, abych se zamyslela a ujistila se, že se skutečně zaměřuji na to správné. A zase věřím ve své manželství i ve službu, protože vím, že s manželem smýšlíme stejně a pracujeme na cílech, které jsme si společně stanovili – napsali jsme si je na první stránku zápisníků.

— Rachael M.

Takhle to vypadá, když se žije cílevědomý život. Nejde o to, aby ten život byl dokonalý, snadný nebo aby v něm člověk nedělal chyby. Dokonce ani nemusíte být šťastní, i když štěstí na té cestě často potkáte. Cílevědomý život se zakládá na tom, že jednáte v souladu se svým přesvědčením. Píšete příběh, kterému opravdu věříte a na který můžete být pyšní.

VYČISTĚTE SI HLAVU

Doma byste neměli mít nic, co vám není užitečné nebo vám nepřipadá krásné.

— William Morris

Studie ukazují, že každý den nám hlavou proběhne 50 až 70 tisíc myšlenek.8 Abyste si to dokázali představit: Kdyby každá myšlenka byla slovo, znamenalo by to, že naše mysl napíše KAŽDÝ DEN knihu. Na rozdíl od knihy nejsou naše myšlenky jasně uspořádané. Máme-li zrovna dobrý den, nanejvýš jsou jakž takž souvislé. A naše mysl se tak neustále snaží tuhle směsici šedé hmoty třídit. Kde vůbec začít? Co je první? Nevyhnutelně řešíme příliš mnoho věcí najednou, takže se naše soustředění natolik rozmělní, že se zasloužené pozornosti nedostává ničemu. Běžně o takovém stavu říkáme, že „toho máme moc“. Mít toho moc ale neznamená být produktivní.

Když říkáme, že „toho máme moc“, většina z nás má na mysli to, že jsme funkčně zahlcení.

Co si pod tím představit? Nemáme čas, protože pracujeme na spoustě věcí, ale ty věci nám často nevycházejí. Tenhle fenomén není problémem jednadvacátého století, ale exponenciálně se zhoršil kvůli bezpočtu možností, které máme díky moderním technologiím na dosah. Máme psát, esemeskovat, telefonovat, e-mailovat, tweetovat, skypovat, máme použít FaceTime, Zoom, Messenger, nebo máme radši řvát na svého digitálního asistenta, ať udělá, co zrovna potřebujeme? A v jakém pořadí se má tohle všechno dít? (No jo, jenže než začneme, musíme něco upgradovat, updatovat, rebootovat, musíme se přihlásit, ověřit, přenastavit si heslo, vymazat cookies, mezipaměť a obětovat prvorozeného syna, než se dostaneme tam, kam jsme chtěli… a kam to vlastně bylo?)

Svoboda volby je dvousečné privilegium. Každé rozhodnutí vyžaduje vaše soustředění a soustředění znamená investici času a energie. Oba tyto zdroje jsou omezené, a tudíž neobyčejně cenné.

Warren Buffett, jeden z nejúspěšnějších investorů všech dob, dal svému věrnému pilotovi Miku Flintovi následující radu. Jednou spolu hovořili o Flintových dlouhodobých plánech a Buffett pilota vyzval, ať si udělá seznam pětadvaceti kariérních cílů. Z těch pak měl zakroužkovat pět nejdůležitějších. Na Buffetovu otázku ohledně svého výběru Flint odpověděl: „Na těch pět nejdůležitějších se zaměřím nejvíc, ale těch dalších dvacet je hned v závěsu. Jsou také důležité, takže na nich budu podle možností pracovat v mezičase. Nejsou tak naléhavé, ale přesto jim chci věnovat patřičné úsilí.“

A na to Buffett odpověděl: „Ne, Miku, ty jsi to nepochopil. Všechno, co jsi nezakroužkoval, patří na seznam věcí, kterým se musíš za každou cenu vyhnout. Ať se děje, co se děje, těmhle věcem nebudeš věnovat žádnou pozornost až do doby, než splníš těch pět nejdůležitějších.“9

V rozhovoru pro časopis Vanity Fair prezident Barack Obama řekl: „Určitě jste si všimli, že nosím jen šedé nebo modré obleky. Snažím se omezovat nutnost rozhodování. Nechci se rozhodovat, co budu jíst nebo co si vezmu na sebe. Protože musím rozhodovat o spoustě jiných věcí.“10 To samé platí o zakladateli Facebooku Marku Zuckerbergovi a jeho šedých mikinách nebo zakladateli Applu Stevu Jobsovi a jeho proslulé uniformě v podobě černého roláku a džínů. Tito lidé si jasně uvědomují, jak namáhavé může být uvažování o různých možnostech, a proto tyto možnosti ve svém životě omezují, jak jen to jde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Metoda Bullet Journal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.