Dalibor Vácha

Prokletá magistrála

Čechoslováci na Sibiři v roce 1919

Nakladatelství Epocha

Pražská vydavatelská společnost

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FF UK; Technická univerzita v Liberci)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Jana Evangelisty Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Dalibor Vácha, 2019

Cover © Vladimír Pfeifer, 2019

Photos © ČsOL, Katarína Brummerová – Extra Publishing, VÚA-VHA, 2019

Czech edition © Pražská vydavatelská společnost,

Nakladatelství Epocha, Praha, 2019

ISBN 978-80-7557-170-0 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7250-836-5 (Pražská vydavatelská společnost)

ISBN 978-80-7557-728-3 (PDF)

ISBN 978-80-7557-726-9 (ePub)

ISBN 978-80-7557-727-6 (mobi)

ISBN 978-80-7557-728-3 (pdf)

Obsah

ČESKÝ VOJÁK

Úvod

Čechoslovák sibiřským vojevůdcem

Odchod Radoly Gajdy do Kolčakova vojska

Slovenský hvězdář v uniformě francouzského generála

Milan Rastislav Štefánik a jeho nevděčná role na Sibiři

Na magistrálu

Z frontových vojáků policejní silou

Život na magistrále

Každodenní existence v pohybu

Nejen jízdní hlídky

Bojové operace v tajze

Konečně domů?!

První transporty do vlasti

Mušketa za každým stromem

Narůstající partyzánská činnost

Hádky a spory

Rozkol ve vojsku

Hořící vesnice

Čechoslováci jako váleční zločinci?

Rusko

Na nádražích a větších městech

Tajga, řeky, jezera

Úpadek morálky

Touha po domově jako tmel i kyselina

Novodobé Lipany?

Občanská válka v československém vojsku

Zrádci, nebo zachránci?

Náhled na Rusy a náhled na Čechy

Konec Kolčakovské fronty

Úprk ze Sibiře

Závěr

Příloha

Rozkaz Milana Rastislava Štefánika č. 588 uvedený v rozkaze č. 17 čs. armádního sboru

Chronologie událostí

V průběhu roku 1919

Slovníček použitých termínů legionářského slangu

Seznam pramenů a literatury

O autorovi

PhDr. Dalibor Vácha, PhD. (*1980)

ČESKÝ VOJÁK

Na Sibiři za Bajkalem depo stojí,

a tam český voják strádá;

zabíjí svá léta mladá,

nadějí se kojí.

Hledí smutně v pustou tajgu, čítá chvíle,

kdy už konec bude tomu,

a kdy pojede už domů

v náruč svojí milé.

Měl tu děvče na Sibiři, Šurku hezkou –

Jinak voněla ta růže;

ale kdo ji rovnat může

s naší milou, českou?

Měl tu sličnou Sibiřanku, znala bavit:

dnes však Rusku vidět nechce,

mohl se s ní spálit lehce,

nemoh‘ se jí zbavit.

Měl tu lásku jedna radost, školy měla,

na balalajku hrát znala;

prádlo si však nevyprala,

vařit neuměla.

Měl tu děvče – plno něhy mělo v zraku;

když však k důvěrnostem došlo,

dozvěděl se, že už prošlo

kolik českých vlaků.

A tak na Sibiři samo depo stojí,

a tam český voják strádá;

zabíjí svá léta mladá,

nadějí se kojí.

Nadějí se kojí, touží, čeká stále,

v zašlých dobách velké slávy

zákopům dal půlku zdraví,

půlku magistrále!1

Úvod

Po velkých úspěších léta 1918 přišlo pro československé dobrovolce v Rusku kruté vystřízlivění.2 Na podzim je čekala řada vyčerpávajících bojů, v nichž se již tak snadno nevítězilo, a mnohokrát utrpěli porážku od stále početnější, lépe vybavené a zkušenější Rudé armády. Symbolem zmaru toho podzimu je sebevražda plukovníka Josefa Jiřího Švece v noci z 25. na 26. října – jeho pohřeb se mimochodem konal docela symbolicky 28. října, v den, který jsme si navykli vnímat jako počátek existence samostatného československého státu. Obtížně se nyní s odstupem celého století dokážeme vžít do pozice legionářského důstojníka, který se zřejmě cítil zrazen nadřízenými a již nedokázal odolávat tlaku zdola, od podřízených, zoufalých z tvrdých, krvavých bojů.

Dalším silným momentem československého podzimu 1918 v Rusku byly zprávy o vzniku státu. Paradoxně a zároveň zcela v souladu s náladou ve vojsku první oznámení o vzniku Československa brali vojáci jako další z řady fám. Teprve v druhé polovině listopadu se zdálo, že konečně uvěřili. Zprávy o vzniku Československa znamenaly pro vojsko jediné, balit fidlátka v Rusku a vyrazit směr Evropa, kde už válka skončila. Nikdo z vojáků si nedokázal představit, že stráví v Rusku mnohdy i více než další rok či osmnáct měsíců.

Již v listopadu 1918 – asi i nezávisle na zprávách o vzniku státu – se čs. armádní sbor v Rusku nezdá být tou železnou armádou, která porážela bolševiky jako na běžícím páse. První velkou porážkou byl zářijový ústup z Kazaně, potom vyklizení Samary a současně řada neúspěchů v pokusech o ofenzivní operace. Vojska pravděpodobně nebyla daleko úplného zlomu, samovolně opouštěla uralskou frontu, odmítala nastupovat do připravovaných nebo potřebných útoků.

Po jednáních s ruskou stranou a již přítomnými spojeneckými důstojníky se rozhodlo, že legionáři se přesunou na dosud relativně klidný úsek – k transsibiřské magistrále, kterou v létě 1918 doslova vytrhli z rukou bolševiků. Jejich úkoly nadále nebudou ofenzivní ani frontové, spíše strážní. Jejich úkolem bude strážit železniční systém magistrály a pobočných tratí před nepřátelskými partyzánskými silami a sabotážemi.

Stažení zejména ze strategické uralské fronty nebylo prosto potíží, vojáci navíc nechápali odjezd z bojové zóny jako přesun na jiný, byť klidnější úsek, oni transport chápali jako začátek okamžité cesty domů. Více se už snad zmýlit ani nemohli. Adolf Zeman komentoval situaci následovně: „Únava na frontě, kde československé vojsko bojovalo od počátku vystoupení, rozhárané poměry ruské […] vzbudily v jednotlivcích i mase přesvědčení, že další oběti jsou zbytečny. Touha po oddychu fysickém i duševním, touha po návratu do vlasti zachvátila celé československé vojsko.“3

Zatímco rok 1918 byl ve znamení relativně větších bojů, rok 1919 jel zcela v kolejích menších, o to nepříjemnějších a krvavějších, špinavějších operací nové, malé války. Nepravidelnost válečného střetávání podél transsibiřské magistrály také předurčuje podobu textu, který o něm vypovídá. Nelze využít klasického velkého vyprávění o válkách, psát se dá spíše o každodenních problémech a krvavých rvačkách, které jen málokdy připomínaly opravdové bitvy.

Druhým velkým tématem československého roku 1919 na Sibiři je rozpad morálky vojska, který kulminoval v ozbrojeném povstání v Irkutsku. Povstání se však povedlo zažehnat ještě předtím, než tekla krev. O tom všem se čtenář dočte v této knize.

Přitom se v prvním rozkazu armádního sboru roku 1919 zdálo, že situace je docela dobrá, optimistická, nadějná: „Všem vojskům západní fronty. Důstojníkům a vojákům svěřených mně armád přeji Šťastný Nový rok. V době, kdy lidstvo po úžasech čtyřleté války začíná znovu život mírový, Vy v nekonečných lesích a hlubokých snězích Urálu a Podurálí pevně plníte své vojenské úkoly, chráníce pevnou hradbou osvobozené území Ruska, obětujíce se, aby úplně byl rozbit bolševický upír, který téměř zadusil Rusko a ohrožuje národy střední a západní Evropy. Vašimi úsilími, bratří, spolu s úspěšnou bojovou činnosti bratrských armád na druhých účastcích protisovětské fronty a za vydatné pomoci spojenců bude brzo zničeno šílené a zločinné násilí sovětských samovládců, národy východní a střední Evropy dostanou plnou možnost svobodně zaříditi si svůj život a Vy, poctiví a chrabří bojovníci, ověnčeni nevadnoucí slávou vrátíte se do svých chat ke svým drahým. Ale nepřítel není ještě poražen. Proto v novém roce s novým štěstím do nových bojů za Rusko, za Slovanstvo, za svobodu. Vrchní velitel západní fronty generál-major Syrový.“4

Ke knize je kromě stručného soupisu pramenů a literatury připojen také slovníček některých legionářských výrazů použitých v textu, kontroverzně vnímaný rozkaz generála Milana Rastislava Štefánika č. 588 doplněný komentářem generála Jana Syrového a chronologie, která může čtenáři usnadnit orientaci v někdy zmateném dění daného období.

Čechoslovák sibiřským vojevůdcem

Odchod Radoly Gajdy do Kolčakova vojska

Radola Gajda (rodným jménem Rudolf Geidl, 1892–1948) byl asi nejzářivější hvězdou v souhvězdí československých válečníků osmnáctého roku. Jeho slávu přiživovala nejen neoddiskutovatelná velká vítězství na Sibiři, za jejíhož osvoboditele se sám označoval, ale také jeho politické aktivity a opominout nelze ani umnou sebeprezentaci.

Již od počátku bojů proti bolševikům se u něj střídaly různé ruské politické a mocenské protibolševické kliky. Kritizovali ho za to nejen jeho vojáci, ale oblibu si nenašel ani mezi sobě rovnými a nadřízenými v legiích. Taktéž padesátitisícové čs. vojsko na Rusi pro něj nebylo dost, zvlášť když vezmeme v potaz, že mu nikdo nenabídl vrchní, neomezené velení.

Radola Gajda, někdy označovaný také jako Sibiřský Napoleon, se zařadil do galerie „mladíků“, kteří hodlali změnit svět. Již v listopadu, a hlavně v prosinci 1918 se úzce stýkal s kruhy, které neměly daleko k novému sibiřskému diktátorovi – admirálu Alexandru Vasiljeviči Kolčakovi (1874–1920), který nakonec Gajdovi nabídl velení v ruské armádě, což český dobrodruh přijal.

S koncem roku 1918 odešel Gajda „na dovolenou“ od čs. vojska, a neodešel sám. Doprovázela ho skupinka podobně dobrodružně naladěných důstojníků, kterým byly též slíbeny vysoké posty u jednotek a štábů zelenobílé, sibiřské protibolševické armády. Kolčak dokonce Gajdu určil velitelem hlavního útoku na Moskvu.

Není od věci připomenout, jak neslavně Gajdovo sibiřské kolčakovské dobrodružství skončilo. Po konfliktech s klikou, která stála za admirálem, byl odstaven nejdříve na vedlejší kolej, posléze ze sibiřské armády úplně odešel. Není nutno zdůrazňovat, že hlavní úkol – dobytí Moskvy a svržení bolševického režimu v celém Rusku – nesplnil ani Gajda, ani žádný z jeho konkurentů či nástupců.

Je jisté, že Gajda se snažil o vítězství, několika taktických úspěchů dosáhl, nicméně strategického vítězství nad bolševiky nedobyl. Důvodů je mnoho, možná takového vítězství ani dosáhnout nešlo, situace v Kolčakově armádě nebyla dobrá (zásobovací přímo tragická) a Gajda žehral mimo jiné na žárlivost spolu-generálů, pro něž byl pouhým kariéristou bez skutečného vzdělání a navíc cizincem.

Gajda, dovedeme si představit, jak bylo jeho přebujelé ego uraženo vyhazovem z Kolčakových služeb, se stáhl do Vladivostoku. Začal okamžitě pracovat na puči proti admirálovi – zřejmě si představoval, že zaujme jeho místo. Vskutku bizarní je skutečnost, že jisté kontakty navázal i s vladivostockými bolševickými kruhy.

Náčelník delegace z vlasti František Václav Krejčí se s Gajdou setkal právě v době, kdy generál nikde nesloužil a zůstával ve Vladivostoku, kde intrikoval. Krejčího pozorovatelský talent nám tak zanechal svědectví o Gajdově vzezření: „Vzhlédnu a vidím dva muže v uniformách jiného typu, než jsou ony našich legionářů. Oba jsou mladí a na prsou mají vzácné řády. Jeden z nich pokročil ke mně: postava velitelská, ale tvář mladistvě hladká a bezvousá. Váhám, rozhlížím se, neboť se obávám, abych nepominul generála a nestiskl snad nejprve ruku jeho pobočníku. Ale není tu jiného generála, a tento mladý muž v bělavém kabátě s červenou podšívkou, s mnoha řády, odznaky vysoké hodnosti je opravdu sám generál Gajda, jeden z někdejších velitelů našich legií. […] Generál, jemuž není třicet let, jak to srovnat se starými představami, jež jsem si přivezl z Evropy? Jediná je toliko, jíž se asi zdá odpovídat tento náš sibiřský vojevůdce: mladí generálové francouzské revoluce.“5

Gajdův puč proběhl 17. listopadu a hned druhého dne byl potlačen. Takřka operetní puč, o jehož utajení (prý se o něm s předstihem žertovalo i ve vladivostockých čajovnách) nesmíme mít iluze, skončil tak, jak všichni očekávali. Katastrofou. Kdyby nezemřelo několik desítek lidí, bylo by to téměř až směšné. Ke Gajdovi se nikdo z předpokládaných (spíše vysněných než domluvených) spojenců nepřidal a pro kolčakovské síly nebyl problém pučisty dílem pobít, dílem rozprášit a dílem zajmout. Zradil ho i jistý Emanuel Moravec, který měl zajistit jakousi podporu ze strany Čechoslováků, od té doby se datovala neláska mezi těmito dvěma muži.

Radola Gajda nebyl zejména zpětně vnímán svými bojovníky příliš dobře, ale ne všemi. Výjimku tvořili například muži ze 7. pluku, kterému původně velel, a také mnozí další, kterým imponovaly (a lze tomu dobře rozumět) Gajdovy téměř až neskutečné výkony v bojích proti bolševikům: „Generál Gajda, milovaný sibiřskými vojsky a ctěný veřejností bez rozdílu stran (kromě krajně pravých) pro svou přísnou, ale spravedlivou ruku, dostal se ve svém úsilí o zachránění situace do konfliktu s náčelníkem stavky generálem Lebědějevem a pravými kruhy, takže po delší krisi, jíž se cítila dotčena i osobní prestiž vrchního vládce, bylo svěřeno velení generálu Dietrichovi.“6

Gajdu však československá armáda nakonec zachránila před popravou, zaručila se za něj, ale za podmínky, že generál opustí okamžitě Rusko, na což Čechoslováci opravdu dohlédli.

Slovenský hvězdář v uniformě francouzského generála

Milan Rastislav Štefánik a jeho nevděčná role na Sibiři

Štefánikův příjezd do Ruska v listopadu 1918 znamenal pro vojáky mnohé naděje – hlavně na odjezd domů. Štefánik však měl za úkol hlavně organizovat vojsko, o jehož kolísající morálce se vědělo již i v Národní radě v Paříži.

Muži na slavnostních přehlídkách na generálovu počest sledovali každý jeho krok, každý jeho nádech. A. Ševčík ho poprvé viděl v Irkutsku: „Byli jsme šťastni, že můžeme tohoto muže, už tehdy obestřeného mythem genia, viděti tak zblízka. Jeho sice malá, ale elegantní štíhlá postava s francouzskou černou důstojnickou čapkou na hlavě, s černými chránítky na uších, se ostře odrážela od hřmotných postav, oblečených do uniforem ruských, s vysokými papachami na hlavách. Maně jsme si připomněli, že Napoleon byl také malý…“7

Potíží se někdy ukazovala křehká tělesná schránka tohoto rytíře ducha a astronoma. Vzpomínala to též kronika 1. úderného praporu, jen s výjimkou, že zde legionáři nekritizovali generálův zdravotní stav, i když si ho nemohli nevšimnout: „Generál podal všem ruku. Před tím ale požádal, aby mu ji příliš netiskli. Upozornil polo vážně, polo žertem, že je následkem zranění a nemoce jako pára nad hrncem a ničeho nevydrží. Nicméně přes zřejmou vyčerpanost tělesnou a přepracovanost duševní dlouho k nim velmi pěkně promlouval. Řekl též, že chce úderníkům slavnostním způsobem osobně předati prapor a že čeká jen na chvíli, až mu to dovolí jeho zdravotní stav. Byl naší deputací zřejmě velmi potěšen.“8 Mimochodem, Štefánikova dobrá vůle předat úderníkům prapor nedošla svého naplnění.

Část mužů se bohužel generála nedočkala, protože nebyl schopen před ně předstoupit. Jeho řeč pak přečetla pověřená osoba, obvykle někdo z vojska, což nedělalo úplně dobrý dojem a již od počátku zavdávalo (i když nelogické) záminky k pochybnostem o generálových dobrých úmyslech.

Adolf Zeman ilustroval situaci při přečtení Štefánikova kontroverzně vnímaného rozkazu v jedné z dělostřeleckých baterií: „Dělostřelci naslouchali nechápavě tuto novou jim mluvu, jejíž styl byl jim naprosto neznámý. Další slova tohoto rozkazu, který se měl státi historickým a téměř osudným, ztrácela se jim v jakémsi duševním chaosu, který vznikal v jejich mozcích. Hlas čtoucího kapitána také nějak upadal a slábl…“ Příslovečným kamenem úrazu byl výše zmíněný fakt, že rozkaz číslo 588, o kterém bude pojednáno dále a který je uveden v příloze, byl uveřejněn až poté, co Štefánik opustil Rusko. Však také (nejen) Zemanovi dělostřelci reagovali: „To je podfuk… to není pravda… Generál Štefánik nemohl vydat tento rozkaz.“9

V každém případě, útlý Slovák byl po mnoho týdnů velkým tématem všech debat v těpluškách: „V kouři z machorky, v zápachu z třiceti dlouho nekoupaných těl a v polotmě vedly se nekonečné debaty o jsoucnosti boha, o hvězdách, o spravedlnosti, již doma vykonáme, o Kolčakovi a Sibiři, nejčastěji však o tom, že je třeba se na všechno vykašlat a jet co nejrychleji domů. Také o Štefánikovi se mnoho vykládalo. Jedni říkali, že si na Sibiř pro nás přijel, kdežto druzí říkali, že nás znova zorganizuje, abychom mohli z jara znovu táhnout na Moskvu. Všichni se shodovali v tom, že v druhém případě si mohl ve Francii zůstat.“10

A byla to také neurotická těplušková politika, na kterou při svých setkáních s vojáky Štefánik narážel – ta opozice proti všemu a všem s výjimkou okamžité cesty domů – a s kterou nejen nesouhlasil, ale hlavně ji zpočátku nechápal. Buď s takovým plánem již přijel do Ruska, nebo rychle přijal za svůj sen některých velitelů legií, ale chtěl do vlasti dokráčet přes Rusko, tedy přes bolševický stát, a asi ho jen tak mimochodem svrhnout. Jednalo se o skutečnou fantasmagorii (operovali s ní však také Medek, Pavlů, Syrový a zřejmě i Janin), která neměla sebemenší naději na úspěch.

Tažení na Moskvu bylo fantastickou představou, která vzrušuje historiky a publicisty ještě nyní. Že by se Čechoslováci ujali svržení bolševického režimu, a tak spasili nejen Rusko, ale také celý svět, to dost dobře souznělo se Štefánikovou, do jisté míry romantickou duší a rozhodně s mesianismem části vedoucích legionářských intelektuálů. Podobné plány se setkávaly s odporem a výsměchem vojáků. František Krejčí (neplést s Františkem Václavem Krejčím, náčelníkem československé delegace z vlasti) sžíravě komentoval podobné sluchy (fámy) v září 1919: „14. září jsem se doslechl, že podplukovník Klecanda (vulgo Kecanda) si šlape na mozek. A že měl rozmluvu, v níž se vyjádřil, že my rozhodně domů nemůžeme, že nejvýše pošlou se domů ženatí, z ostatních prý se vytvoří 3 divise ruskočeské a na front s nimi, protože ještě málo teklo české krve!“11

Reálná šance však nebyla žádná. I pokud opomineme bolševický odpor při uskutečňování takového snu, mezi Čechoslováky v Rusku by se nenašel jediný pluk takových dobrodruhů, natož divize. A také nevyřčený plán, že by československá divize na sebe vázala protibolševické síly a šla ruským protibolševickým oddílům v čele, je nesmysl, bělogvardějské síly neměly dostatek morálních sil k podobnému vzepětí.

Milan Rastislav Štefánik, od poloviny listopadu 1918 první československý ministr války, měl v Rusku vleklé zdravotní potíže, zejména trpěl chronickým onemocněním žaludku, několikrát dokonce omdlel a nezdálo se, že by mohl dostát svých povinností. S koncem ledna 1919 opustil Rusko a přes Šanghaj odejel do Francie. Jeho urychlený a nečekaný odjezd překvapil a rozladil nejen obyčejné vojáky na Sibiři, ale také jeho nejbližší spolupracovníky včetně generála Maurice Janina: „Štefánik odejel tak rychle, že zapomněl na hromadu věcí.“12

Do Francie dorazil 15. března a intenzivně jednal mimo jiné i s francouzským ministerským předsedou o odvozu Čechoslováků z Ruska. 20. dubna odejel do Itálie, kde se setkal s již formovanými československými domobraneckými prapory. 4. května pak na stroji Caproni s tříčlennou italskou posádkou odletěl z Itálie na Slovensko. Zahynul při nehodě ve Vajnorech za ne zcela jasných okolností, které dodnes vzbuzují pozornost hledačů senzací.

Na magistrálu

Z frontových vojáků policejní silou

Adolf Zeman, jeden z nemála legionářských kronikářů a romanopisců, vložil do hlavy jednoho ze svých hrdinů následující představu, která na konci zimy 1918/1919 předjímala blízkou budoucnost: „A před jeho zrakem se mu najednou vynořovaly představy ohromných, nezměřitelných a takřka neproniknutelných sibiřských lesů. Zřel odlehlé vesnice, utopené v tajze, plné rozprchlých bolševiků, zřel jejich tábory a tlupy nocující v lesích, viděl již organisovati se partizánské houfce protikolčakovských nepřátel, přepadajících vojenské transporty, nádraží i města…“13

Zemanův hrdina sice uvažuje primárně nad bolševickými guerillami, my však víme, že velké nebezpečí představovala i nebolševická protikolčakovská opozice. Na druhou stranu je nutné přiznat, že zpočátku nebolševické oddíly a hnutí záhy vplynuly do řad rudých partyzánských organizací.

Bylo to v souvislosti se Štefánikovým příjezdem, kdy se ukázalo, že cesta do vlasti se pro dobrovolce z Ruska zatím odkládá. Dále však jejich formace neměly působit přímo na protibolševické frontě, jejich úkolem bylo přesunout se do zázemí a provádět ochranu nejdůležitější dopravní tepny – transsibiřské magistrály, která nebyla v nejlepším stavu. „Jednou z hlavních a nejvážnějších příčin poruchy transportu na sibiřské dráze byl nedostatek parovozů, neboť v celé Sibiři nebylo ani jedné továrny na jejich stavbu. Délka železniční sítě, nalézající se v té době v pravomoci sibiřské vlády, měřila kolem 14 500 verst, z nichž bylo od Čeljabinska a Jekatěrinburka na západ 2500 verst v rayoně fronty a 12 000 verst v týlu. Dráha měla k dispozici v týlu až do Vladivostoku 2488 parovozů, z nichž 1082 bylo porouchaných.“14

Legionáři potřebovali spoustu vlaků, aby se dostali z různých západních ruských front na magistrálu, Josef Sajdl uváděl jejich počty a docela stojí za to je zmínit: vojenská správa měla 4 ešelony o 125 vagonech, štáb vojska 7 ešelonů o 207 vagonech, 1. divize 75 ešelonů, 2. divize 62 ešelonů, 3. divize 34 vlaků, jízdní pluky 14 vlaků, další oddíly včetně týlového intendanstva, nemocnic a například důstojnické školy 58 ešelonů, což celkem dělá přes 250 ešelonů o 10 818 osobních vozech a nákladních vozech. Pak ještě 27 ešelonů neuvedených v soupisu náleželo ke zdravotní a evakuační službě.15 Na vysokých, těžko představitelných číslech je skvěle vidět, jak náročná byla operace přesunu na magistrálu i z hlediska logistického.

Samotná evakuace také nebyla bez nebezpečí. Je to příhodně vidět na příkladu 1. samostatné technické roty, kdy její první ešelon vykolejil před Tajšetem (vskutku jeden z kritických bodů na magistrále, jak ještě uvidíme) a přišel o pět vagonů, vzápětí byli vojáci svědky vykolejení obrněného vlaku vyslaného jim na pomoc a přestřelky s rudými. Po opravě trati narazili ještě na rozebrané koleje hned o pouhé tři versty dál. Druhý ešelon vykolejil ze stejného důvodu (rozebraná trať) u stanice Jurty, taktéž 6. dubna brzy ráno.16

Podobné zážitky měl František Krejčí, jehož transport projížděl tajšetskou oblastí v polovině května. Tehdy partyzáni rozebrali opět koleje, došlo k vyšinutí dvou lokomotiv a pobití nebo zajetí většiny technického personálu. Čechoslovákům nezbylo než znovu vypravit jednotku, která měla problém vyřešit.17

Legionářské divize a pluky měly být nadále rozděleny na menší jednotky v souvislosti s nejlepším zabezpečením trati. Do menších sídel a vesnic nebo městeček byly odeslány jednotlivé roty – někdy museli vojáci zůstat v těpluškách na jimi vybudovaných slepých kolejích, jelikož v místě se nenacházely dostatečné ubytovací kapacity. Pohodlí nebylo zrovna největší, ale lepší než nic. Voják Josef Kyncl vzpomínal: „Na stanicích i na zapadlých razjezdech [zastávkách – pozn. D. V.] stálo někde na slepé kolejí pár opelichaných těplušek, někdy trochu okrášlených, a více méně podařeně zařízených k obývání; tam, uvnitř na pryčnách, se za sychravých dnů povalovalo a spalo, četlo a debatovalo, hrálo v karty a zpívalo a často také nadávalo patnáct – dvacet vojáků, chovajících již jen jedinou touhu odjeti domů a vyjadřujících svorně přesvědčení o poměrech lapidárním výrazem ‚do bot Sibiř‘!“18

Legionář Jan Šafránek připomínal, že původní rozkazy a zprávy o stažení legionářů na magistrále se nesly v duchu odjezdu na odpočinek – na oddych, kdy toto konkrétní slovo získalo mezi dobrovolci značně ironický nádech. „Chci tím vlastně říci, že ochrana magistrály nebyla žádným oddychem, nýbrž že to byla služba těžká, odpovědná a nebezpečná, nehledě ani kromě těchto útrap fyzických na stránku morální, duševní vyčerpanost a těžkou atmosféru, v níž nám bylo žíti. Služba takové roty, jež byla často několik neděl přidělena na nějaký zastrčený ‚razjezd‘, jsa úplně odříznuta od světa a čerpající kusé zprávy od projíždějících vlaků, byla více trestem, katorgou nežli službou. Při tom bylo však nutno bedlivě střežit trať, býti připraven na útok a přepadení povstalců a konat nebezpečné rozvědky do vzdálených vesnic.“19

Ve větších městech nebo velkoměstech – například v Irkutsku, ve Vladivostoku – Čechoslováci dostali k dispozici celá kasárna. Šafránek komentoval pobyt ve větších sídlech následovně: „Trochu lepší to bývalo ve větších městečkách, kde byly větší posádky a kde bylo možno svépomocí zorganizovat již nějaký podnik kulturní, osvětový nebo sportovní, a tak aspoň částečně nahradit to, čeho nutně je zapotřebí každému kulturnímu člověku.“20

Zpočátku se nezdálo, že by je čekala tvrdá nebo extrémně nebezpečná práce. Trať neohrožovaly dobře organizované bandy sabotérů, skupinky partyzánů nazývané šajky si mohly o dobré výzbroji, výstroji, výcviku a větších úspěších nechat pouze zdát. Nevypadalo to, že by mohly zkušeným Čechoslovákům dlouho vzdorovat. Stejně tak civilní obyvatelstvo bylo nově příchozím cizím vojákům s červenobílými lentočkami na čepicích spíše nakloněno. Na Čechoslováky obsazených místech se téměř obratem ruky snížila kriminalita a taktéž vlaková doprava fungovala neporovnatelně lépe.

Čechoslováci ihned na magistrále vytvořili paralelní strukturu, která místy existovala již z bojů předchozího léta a podzimu. Každé větší nádraží mělo kromě ruského velitele také svého komandýra československého, podobné to bylo s telegrafisty, i tam se prosazovali Čechoslováci. V záloze se pak nacházel veškerý vlakový personál včetně strojvedoucích a topičů.

Záměr byl jasný, být připraven na všechno.

Josef Sajdl psal o náročnosti takového poslání: „Služba našich velitelů stanic a jejich personálu nebyla nijak záviděníhodná. Trať byla neustále napadávána povstalci a tam, kde nebylo naší posádky, byli v neustálém nebezpečí. Velké obtíže působilo stravování; často si museli vařit sami. Produkty a maso vydával jim hospodář roty vždy na několik neděl… Povinností železničního oddělení bylo starati se všemožně o zvýšení provozu drah, jímž měl býti umožněn rychlý pohyb našich ešelonů ze západu na východ. V důsledku toho velitelé stanic přímo kontrolovali výkony železničních zaměstnanců na svých účastcích, pronásledováno pijanství, úplatkářství a spekulace. Loveni podloudníci a celé bandy spekulantů předávány bezpečnostním orgánům.“21

Důležité bylo též pronikat do technického zázemí (dílny, výtopny) a do zásobovacího systému. Postupem času se dostali také k zajištění paliva včetně řízení nebo spoluřízení uhelných dolů. Někdy se zdálo, že neexistuje profese nebo specializace, kterou by legionáři nebyli schopni pokrýt z vlastních zdrojů.

Důležitým faktorem se ukazovala spolupráce s ruskými železničáři, hlavně s nižšími vrstvami. Ti, utlačováni Kolčakem pro podezření ze spolupráce s levicovými politickými kruhy, trpěli nesnesitelnou pracovní dobou a minimální nebo dokonce dlouhodobě nevyplácenou mzdou či nevydávanými požitky. Pokud se taková možnost naskytla, Čechoslováci poskytovali ruským železničářům i pozastavený výdej zásob a platů.

Nádraží nevypadala vůbec dobře a nebylo v silách Čechoslováků je udržovat nejen v chodu, ale ještě v nějakém hygienickém stavu, místní železničáři se o údržbu zařízení pro cestující nestarali už vůbec, i když nedostatek hygieny v podmínkách občanské války znamenal neustálé ohrožení nakažlivými chorobami: „Celý kraj zamořen byl tyfem a největším semeništěm nákazy byly nádražní čekárny a stále přeplněné úřadovny, kde naši dobrovolci při své službě museli neustále prodlévati; mnoho jich také skvrnitým tyfem onemocnělo, by několik dobrovolců této nemoci i podlehlo. […] Některé stanice poskytovaly přímo žalostný obraz. Všude rozvrat a špína […] bojováno proti nečistotě na stanicích, které se staly semeništěm nakažlivých nemocí, zvláště skvrnitého tyfu. Železniční zaměstnanci mnoho touto nemocí trpěli, ba tyfem vymřely celé stanice…“22

Obyčejní vojáci a poddůstojníci neměli ke Kolčakovi dobrý vztah, což obě skupiny (legionáře a železničáře) poměrně sbližovalo. Československé ženijní oddíly, které měly slušné zkušenosti z bojů předchozího roku, se dále cvičily a zasahovaly na trati v případech nehod či sabotáží. Jejich výkony byly vynikající. Pečlivě zorganizované, zásobené a chytře vedené „železniční roty“ dokázaly opravit za pár hodin to, co by ruský pracovní oddíly dával dohromady týden, ne-li víc. Mírně nadnesený, ale přesto relativně přesný názor na roli Čechoslováků v ruské dopravě a přidruženém průmyslu měl Bohuslav Suchánek: „Měli jsme pod dozorem doly, továrny, kde byli naši inženýři, naši mistři a také hlídky. Zkrátka celé dobyté území spravovali naši lidé, na Rusy nebylo spolehnutí v ničem. Naši prostí lidé byli často voláni tam, kde si takový ruský inženýr nevěděl rady a náš to okoukl a již poznal závadu.“23

Je možné, že silná vojenská přítomnost Čechoslováků na konci zimy 1918/1919 a na jaře 1919 utlumila nepřátelskou činnost. Sabotáží nebylo mnoho, nejčastějším problémem se ukazovala střelba na projíždějící vlaky. Poklid však neměl trvat dlouho a rozhodně ne na všech úsecích. A poklid to navíc byl dost relativní; prameny hovoří neúprosně. Již 6. února vypuklo bolševické povstání v blízkosti Ačinska, kam muselo velení urychleně odeslat pěchotu podporovanou obrněncem Orlík. Trvalo asi dva týdny, než se povedlo povstání potlačit. V dubnu partyzánské skupiny přerušily trať na několika místech v oblasti Tulun – Tajga a rozdělili tak čs. vojsko na dvě nestejně velké části. Generál Syrový reagoval na nastalou situaci následujícím rozkazem: „Přikazuji očistiti železnou dráhu v rayoně 10 verst severně a 10 verst jižně trati od povstalců, odebrati od obyvatelstva vojenské zbraně i proklamacemi ukázati pevné rozhodnutí československého i druhých spojeneckých vojsk, netrpěti násilí nad bezbranným obyvatelstvem, ničení komunikace a opakování zákeřných vražd československých vojínů. Oznámiti všem osadám, nalézajícím se v tomto 20verstovém pásmu o neutrálnosti této zony a vésti k odpovědnosti zástupce osad v naznačeném pásmu, neoznámí-li zavčas o každém hnutí se v osadách.“24

Syrového rozkaz není nutné dlouho a detailně analyzovat. Na první pohled je zjevné, že například poslední souvětí je pro obyvatele vesnice u trati zcela nemožné dodržovat. A i kdyby se vesničané či měšťané Syrového rozkazem řídili, rychle by se dostali do nezaviděníhodné situace, kdy na ně tlačili jak legionáři, tak partyzáni.

Příchod legionářů na magistrálu byl orámován pokračující sabotážní a teroristickou činností nepřítele. Jeden z odborníků na železniční problematiku ve vojsku Josef Sajdl ve své knize o čs. železničářích na Rusi zaznamenal doslova desítky incidentů. Vypočítával přepady a sabotáže pouze na tomské železné dráze a čísla jsou to poměrně dramatická. Sajdl uvádí na úseku více než osm desítek incidentů od 18. března do konce května 1919. Jednalo se o ničení kolejí (docházelo k častému vyšinutí vlakových souprav), přeřezávání telegrafních sloupů, ničení telegrafních přístrojů, ostřelování vlaků či hlídek, ničení mostů, podkopávání trati, zapalování nádražních budov, strážných budek a výhybek. Mezi spíše výjimečné léčky patřilo položení nástražných náloží pod koleje a k největším přepadům útok na stanici Tajšet, o kterém je pojednáno vzápětí. Bylo zničeno mnoho desítek lokomotiv, vagonů a zabity stovky lidí včetně několika Čechoslováků. Jeden z Čechů měl například neskutečnou smůlu, že se jako strážný zrovna v okamžiku havárie nacházel na lokomotivě, a při vykolejení zahynul.25

Člověk by s odstupem času a prostoru řekl, že civilní doprava za podobně nebezpečných okolností nemohla probíhat, František Krejčí dokladuje opak: „Jest mi až ku podivu, kam ti lidé jezdí, ať přijdeš na stanici kdykoliv, vždy je přeplněna různými cestujícími a každý vlak nabit tak, že na dalších stanicích již není místa pro místní pasažéry. Na ně docela nic neúčinkuje nynější nebezpečná situace, kdy každý vlak může vyletěti z kolejí a katastrofa si vyžádá i několik lidských životů, jezditi musí za každou cenu.“26

Josef Mlčoch ze 3. střeleckého pluku Jana Žižky z Trocnova popisoval neveselý život na stanici Sueticha na řece Birjusa: „Polovina mužstva konala v noci službu u mostu i v celém okolí. Ti, kteří služby neměli, spali stejně jen tak na půl oka, obuti a úplně oblečeni, neboť byla stále naděje na přepadení…“27

Není divu, že vojáci v takovém vypětí podléhali snadno nervozitě, fámám a sami sebe dokázali rozčílit do nepříčetnosti: „Pamatuji se velmi dobře na jednu malichernou věc, která neinformované bratry jitřila. Přišla totiž jednou nějaká zpráva, že Dr. Kramář je viceprezidentem ve vlasti. Hoši si nedali vymluvit, že vicepresident je méně než president, a byli toho mínění, že milovaný Masaryk je nějak odstrčen.“28 S odstupem času to možná zní jako špatný vtip, ale v dané době a místě se jednalo o závažný problém, který zaměstnával některé muže po celé hodiny vzrušených debat a měl velký vliv na jejich náladu i morálku.

Deprese se nevyhnuly ani nejelitnějšímu oddílu čs. vojska – údernému praporu. „Přes zdánlivě dosud zachovávaný klid duše československé armády na Sibiři byla nemocná. Byla nemocná touhou po klidné, tiché zemi, jak si každý představoval vzdálenou vlast, kde by bylo možno po tělesných útrapách a duševních mukách v náručí drahých si odpočinouti. Předsevzatého cíle – osvobození domoviny – bylo dosaženo. Francouzské a italské legie sjížděly se již domů a prostý voják náš nemohl pochopiti, že on stále má zde ještě vytrvávati v boji, ač doma ve chvílích velikých národních a hospodářských přerodů bylo každé pilné ruky nezbytně třeba. Nechápal zájmů diplomacie spojeneckých vlád. Nostalgie zachvátila celou naši armádu na Sibiři.“29

František Krejčí uvažoval nad přetrvávajícím pobytem legií v Rusku podobně, i když možná trochu optimističtěji: „I nyní, kdy náš dobrovolec stojí sobě možná lépe, jak některá ze spojeneckých armád, jest nálada bíti se, ale chce vědět, proč a zač má obětovat před vstupem do dávno jim osvobozené vlasti svůj život. Chránit magistrálu pro spojence, aby mohli pohodlně zde obchodovati? Kdo zdržuje náš odjezd do vlasti? Nad tímto sklání se v dumách hlava jednoho každého z nás. Proč jsme zde?“30

Od léta 1919 byli Čechoslováci v kruté občanské válce podél transsibiřské magistrály doslova až po krk. Brutalita partyzánských a protipartyzánských operací je těžko popsatelná a o pochopitelnosti už zde vůbec nelze mluvit. V průběhu střetů nemuselo jít (a často ani nešlo) o jakékoliv ideály, mnohdy jen o sousedské msty, o spirálu násilí, kterou nešlo zastavit ani zbrzdit. Kolčakovské oddíly vypalovaly podezřelé vesnice, věšely skutečné i domnělé sabotéry na stromy podél tratí, vraždily s neskutečnou vynalézavostí, a tak hnaly bolševickým partyzánům do náručí další nové a nové brance. Partyzánům pomáhali (stále víc a víc) civilní obyvatelé, ať už dobrovolně nebo z donucení; zásobovali je a hlavně – poskytovali jim důležité informace o pohybech kolčakovských nebo legionářských jednotek.

O ruské Kolčakově armádě neměli dobrovolci sebemenší iluze. Její kvalitu, tedy spíše nedostatek kvality, viděli doslova na každém kroku. „Vojsko ruské však je špatně zásobované i chatrně oblečené. Carští důstojníci většinou byli ubiti, a co zůstalo, je chamraď, neschopná zastávat úkoly na ně kladené. Zaveden trest smrti pro obyčejné vojáky, ale oficíři dávají vojsku špatný příklad svým chováním. O mužstvo se nestarají, a tak jsou případy, že v boji celé skupiny přebíhají k bolševikům, když předtím povraždí důstojníky.“31

Zpočátku, v některých případech, opravdu nebyly střety na magistrále příliš dramatické. U vzpomínky legionáře Bohuslava Suchánka vlastně ani nevíme, zda se jednalo o náhodu, nebo o nedokonanou sabotáž: „Dostali jsme zprávu, že bolševické skupiny ruší koleje, a když vlak vyšine se z kolejí, obírají a vraždí pasažéry… Právě když jsem měl službu na stroji, nedaleko před námi utíkal jakýsi chlap od kolejí k lesu. Dělostřelci po něm vypálili granát v okamžiku, kdy běžel okolo jakési boudy. Bouda i chlap vzlétli do výšky. Zastavili jsme na místě onom, trať však nebyla poškozena.“32 Byl to opravdu sabotér nebo jen někdo, kdo se nacházel na špatném místě ve špatnou chvíli, a navíc reagoval na vojenský vlak útěkem? Ještě méně dramatický je zápis z Bejlova deníku o přepadení mostu mezi stanicemi Balaje a Kljukvenná, kde ostřelovala partyzánská rozvědka čs. hlídku, nezpůsobila však žádné škody, pouze prý vyděsila telefonistu.33

Jan Šafránek popisoval dramatičtější chvíle: „Jede vlak s našimi invalidy a starými bratry do Vladivostoku, odkud mají s prvním transportem nastoupit pouť do vlasti. Všichni naplnění radostí, že se konečně dostanou z toho pekla, všichni hoří nedočkavostí a touhou spatřit osvobozenou vlast. Náhle však je potká železniční katastrofa a výsledek je několik desítek raněných a mrtvých. Jdou telegrafisté z noční služby a náhle na ulici začnou řehtat kulomety, kuličky fičí kolem hlavy a okamžitě jsou zde ranění. To páni ‚kozáci‘ místo na frontu, se zbuntovali, a zakončili ostrou střelbou na ulici Krasnojarska.“34

V následujících měsících se však vše zhoršovalo. Bohuslav Suchánek si zapsal zprávu o bojích u Tajšetu, kde „přepadli partyzáni v síle 1600 mužů stanici, byli však rozbiti, ale stálo to přece několik životů“.35 Přímo tajšetských bojů se účastnil František Vyhnánek, vzpomínal, že při příjezdu vojáci toužili zejména po odpočinku, celou cestu z Irkutska byli v pohotovosti. Nakoupili si od srdečných místních potraviny (otázkou je, zda místní o připravovaném přepadu věděli) a šli spát. K ránu, před třetí hodinou ranní, je však vzbudil alarm a střelba. Část jejich strážných byly pobita nebo zneškodněna a čs. vlaky se dostaly pod palbu partyzánských oddílů. Štěstím se ukázala přítomnost obrněného vlaku Orlík.

„Vyskákali jsme z vozu a lehli si na zem u vlaku za kola a pozorovali, odkud to tak střílí, střelba byla ze všech čtyř stran, nejprudší z nádražní budovy. Naše baterie jedním granátem zapálila staniční budovu a tu jsme pěkně viděli, jak utíkají z budovy. To už chlapci na Orlíku měli přichystaný kulomet a neutekla jim ani myš. Tato stanice byla blízko lesa a pronásledování bylo těžké, jelikož bylo ještě šero.“36 Ztráty na čs. straně se vyčíslují na šest padlých a dvě desítky zraněných, nepřítel prý ztratil mužů mnohem víc.

V bojích s partyzány byly specifické zimní měsíce, kdy záškodníci podnikali nájezdy na lyžích a dokázali v tajze zmizet tak rychle a šikovně, že případné československé trestné výpravy vlastně neměly šanci je vystopovat, natož pochytat. Jindřich Bejl na jednom místě deníku píše: „Banditi oberou jedoucí lidi o všechno, co mají, naloží si to na saně, co se jim hodí, a chytej je v tajze! Mají krátké, srstí potažené lyže, a s nimi snadno uniknou v tom sněhu a všude mohou.“37

Bohuslav Suchánek poukazuje na jeden velký problém, s nímž se dobrovolci potýkali podél celé magistrály. Také v jeho jednotce (sloužil v 1. pluku v kulometném praporu) byl jeden voják přepaden a zastřelen, když si večer vyrazil z kasáren ven. Zpřísnila se bezpečnostní opatření a hned vzápětí došlo ke vskutku bizarní události. Ke kasárnám „přišly dvě děvky“ snažící se sehnat jednoho Čechoslováka, hlavně jedna byla službukonajícím strážným a kolemjdoucím dobrovolcům podezřelá. „Byl to převlečený Maďar“ a celé doptávání se po vojákovi pouze způsob, jak ho vylákat ven. Chtěli ho zabít? Pravděpodobně. Jakmile dobrovolci Maďara odhalili, už nešlo zastavit jejich vztek – zabili ho na místě.38

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletá magistrála.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.