Život a doba gaunera

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Hana Pachtová

Život a doba gaunera: Na klepadle – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hana Pachtová

Život a doba gaunera

Na klepadle

Život a doba gaunera

Na klepadle

Hana Pachtová

Redigoval Milan Bárta

Korektury Barbora Matýsková

Grafická úprava a sazba Monika Pavlovičová

Fotografie na obálce Jaromír Čejka

Vydala Pointa Publishing s.r.o.

Na Pankráci 1618/30, 140 00 Praha 4

roku 2019

První vydání. Počet stran 104

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Husova 1881, 580 01 Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-907-5057-9 tištěná verze

ISBN 978-80-883-3512-2 ePub

ISBN 978-80-883-3513-9 Mobi

ISBN 978-80-883-3514-6 PDF

www.pointa.cz

V deset na klepadle

Béďa věděl, že je dobrý se mě držet. Řekli jsme si, že zdrhneme. Domluvili jsme se jasně: když bude někdo z nás připravenej, sedne si v deset na klepadlo. Jak se tam sejdeme, jdeme na vlak.

Když jsem se vrátil po dvaceti letech, nějak jsem si přes to sídliště zkracoval cestu. Najednou čumím, že to klepadlo tam furt je. Klepadlo jo, Béďa ne.

I když Béďu jsem od naší první cesty za svobodou oslovoval Frede, podle Freda Flocka, ať Béďa, nebo Fred…zpronevěřil se svojí zásadě držet se mě a ztratil se někde v Americe.

Už z porevolučního Československa jsem mu tenkrát volal od jeho táty. Že mu zaplatím letenku a všechno, co potřebuje, ať přijede. Jeho táta ho chtěl taky vidět. Ale nepřijel.

Předmluva

Píše se rok dva tisíce. Asunción je jediný město v Paraguayi s luxusním hotelem. Sedím v pohodlným koženým křesle hotelovýho loby a koukám na zaparkovanej Rolls-Royce někdy z roku šedesát, pěkně nabroušenej dráp dekadence.

K němu pomalu míří stařičkej elegán ve slamáku. Mohl se narodit na přelomu dvacátých a třicátých let dvacátýho století. Ptám se pingla, jestli neví, co je to za pohádkovýho dědu. Dozvídám se, že dědeček je z pohádky o Al Caponeovi a že už je padesát let v Paraguayi, kterou nemůže opustit. Mafián, co začínal u Al Capona, a ocitnul se tak na černých listinách všude možně.

Věděl jsem, že Paraguay nevydává ani za vraždy. Křeslo, kde jsem seděl, patřilo dědečkovi, stejně jako hotel, stejně jako golfový hřiště nebo tenisový kurty, na kterých pár let po tom hrál proti Paraguayi českej mančaft Davis Cup.

Taky tu čekám na limuzínu. Musí mě odvézt k policejnímu prezidentovi, aby si ode mě koupil zbraně pro státní paraguayskou policii.

Z klimatizovanýho auta jsem vylez do padesátistupňovýho pekla. Na ulici nevidím nikoho. Jedinej blázen, co se tu poflakuje, jsem já. Slunce by v tuhle hodinu vysušilo nejspíš i čerta. Přežily akorát všudypřítomný mouchy.

Vkročil jsem do státního neklimatizovanýho baráku bez výtahu. Prezident seděl v pátým patře. Peklo v kvádru a kravatě propuklo naplno už v prvním patře. Dofuněl jsem ale do pátýho.

Otevřu ten jeho kancl a dejchne na mě arktickej vzduch protekční klimatizace. Sednu si propocenej ke stolu a hadry, co mám na sobě, zamrznou do jednoho kusu ledu.

Načež se dovídám, že stát na zboží, co si u mě objednal, nemá prachy. Za ubohý tři miliony dolarů mu můžu nabídnout akorát tak jetý obušky na rozhánění demonstrantů. Nasraně odcházím ohřát se zpátky do pekla, a dokonce přikazuju šoférovi vypnout klimatizaci.

Tím pro mě obchody v Paraguayi končej.

Komu to píšu?

Válím se u bazénu a cvičím místní číšníky, protože to žádný číšníci nejsou. Jsou to spíš zemědělci navlečený do kvádra. Lidi na ně z lehátek marně mávaj, různě gestikulujou a pokřikujou, všechno marný. Chlápci v kvádrech si seděj v chládku, čuměj a evidentně postrádaj motivaci, zatímco mně dochází pití. Hodím s nimi řeč.

Kdo přijde, když zvednu ruku, a dotáhne to tak daleko, že budu mít svoje pití, dostane dolar. Zoufalý mávání ostatních hostů považujou dál za rozcvičku. Ale já si od tý chvíle nemůžu ani hrábnout bezelstně do vlasů, aby nepřiběhli minimálně dva. Vyjádřím teda vůči nim ještě svoji výtku ohledně hygieny. A pak už, když mi to pití nosej, do něj ani nestrkaj prsty.

Popíjím ve stínu u bazénu, nechce se mi koupat, nechce se mi v tom vedru, jako nikomu tady, nic. Myslím na dědu ve slamáčku. Nosí si před mýma očima v sobě příběhy, který neznám. Štve mě to.

Neměl bych asi podobně jednou štvát svoje kluky. Nenechám je v hluboký nevědomosti. Chci, aby věděli, kdo je jejich drahej tatínek. Napíšu to.

GATE 3

Leccos se o mně povídá. Ale třeba tahle letištní historka je pravdivá. Navazuje na jedno moje berlínsko-hamburský období. Ne, že bych chtěl něco tajit. Jen se tou dobou nedělo nic významnýho. Krom toho, že jsem strávil dost měsíců ve špitále. Do vyprávění jsem ho teda nezahrnul.

Potkali se cestou u GATE 3 dva dobře oblečení gentlemani. Po zdvořilostních frázích pronesených Hoch Deutsch se první zeptal druhého, odkud je.

„Jsem z Prahy.“

„Já z Berlína.“ Odpověděl první na nepoloženou otázku.

„Tam jsem taky bydlel.“

„Kde?“

Druhý vysloví jméno čtvrti.

„Odtud pocházím! Kdy jste tam bydlel?“ Zeptal se Pražana.

„Do toho požáru. Pak už ne.“

„Tam hořelo pouze před třiceti lety.“ Svraští obočí při vzpomínce. „Tenkrát tam podpálili bordel.“ Na Hoch Deutsch při tom slově zapomněl. Oba chvíli mlčí. Berlíňan pokračuje. Ale Hoch Deutsch zůstala kdesi vzadu. „Lidi uhořeli. Akorát majitel měl koule. Ten cvok skočil z posledního patra. Rozlámal si snad všechny kosti v nohách. Doplazil se po břiše přes ulici a dokázal se vyškrábat na zvonek u naší branky do zahrady.“

„Hmmm.“ Kýve hlavou ten z Prahy.

„Vy to víte?“ Překvapeně se ptá Berlíňan.

„Hmmm. To jsem byl já.“

Dětství

Říkaj o mně, že jsem prožil víc životů. Nejsem žádná kočka. Ale někdy se už fakt cítím jako unavenej zjizvenej kocour. Narodil jsem se léta páně 1955 v komunistickým Československu. Jestli se teď nějakej pitomec ptá, zda se tou dobou promenádovali po Václaváku dinosauři, odpovídám, že si je nepamatuju. Byl jsem novorozenec.

Takže znova. Narodil jsem se roku 1955 v komunistický Praze do starý katolický rodiny. Jako pátý a poslední dítě, benjamínek pro radost svojí mamince. Prvních pár let jsem funkci domácího štěstíčka zřejmě i plnil. Blonďatý kadeře rozkošnýho kloučka s blankytně modrými očičky rostly tam, kam chtěla moje maminka. A ostříhaly se, když moje maminka řekla. Miloval jsem ji.

Byla drobná blondýna. V uších nosila opravdový perly po babičce a držení jejího těla naznačovalo, co si myslí o tom, že by světu měla vládnout dělnická třída. Láskyplně pečovala o svoje růže a vůbec všechny kytky. Ve špatných časech je stříhala a prodávala ve Strašnicích před krámem, aby pomohla rodinnému rozpočtu.

Otec, stavební inženýr, živil pět hladových krků. Maso jsme mívali jen v neděli. Máslo nebo mléko mezi nás máma úzkostlivě dělila. Vůně těch prodaných kytek se nějak transformovala do jiných vůní v kuchyni.

A zrovna v týhle její kuchyni se zřejmě zrodilo moje celoživotní nadšení pro dvě věci, který mi pak vždycky nějak šly. První byla transformace jedněch věcí na jiný věci. Když teda říkám věci, myslím něco ještě nehmotnějšího, než je vůně kytek.

V životě jsem sice nečaroval, nechci si teda tahat kšandy, ale některý moje obchody by se daly k magii klidně přirovnat.

A druhá moje vášeň získaná v tý kuchyni bylo jídlo. Smysl pro lahodnost, touha po nebi v hubě.

Mám dojem, že číst jsem ještě neuměl, ale už jsem znal knížku, kterou měla máma věčně rozloženou na lince. Předčítala mi z ní, když vařila. Některým dětem se líbí pohádky, já hltal Magdalenu Dobromilu Rettigovou.

Jasně, že tam byly věty, který máma považovala za nepřístupný a četla je buď smutně, nebo zrychleně. Třeba: „Do kamen hodíme kostku másla, abychom získali prudký oheň.“ Kostku másla měla pro celou rodinu na tejden a do kamen se ji házet nikdy nechystala. Náš dům, kterej, jako celou ulici, postavil táta, měl už tenkrát zavedenej plyn.

Vařit mě, byť na plynu, začaly učit dvě skvělý kuchařky najednou: moje máma a Magdalena Dobromila. V tomhle oboru jsem se časem zdokonaloval všude, kde se našla skulina příležitosti. A z mojí záliby se záhy stalo vysoký kuchařství.

Jak se žije v Paraguayi

Což mi připomíná zase Paraguay. Když pro mě tenkrát skončily obchody s paraguayskou vládou, mohl jsem se s Hugem věnovat lovu pásovce, kterýho jsem se chystal upéct a sežrat.

Paraguayskej ministr turismu Hugo byl odjakživa bez turistů. Potřeboval se jen nějak živit, tak mu jeho tchán, paraguayskej prezident, zřídil ministerstvo turismu. Ani vážnej nedostatek turistů Hugovi nezabránil koupit pro paraguayský turisty za paraguayský prachy obrovskou jachtu.

Loď pak jakoby měla ošklivou nehodu. Stal se z ní papírově totální vrak a Hugo vrak dostal od státu darem za věrný služby. Bílá třicetimetrová jachta o dvou podlažích za čtyřicet milionů dolarů ještě pro jistotu přeplula z  Paraguaye do Argentiny po řece Paraná a pak do Brazílie, kdyby se náhodou dostal k válu zas někdo jinej. Ani Brazílie nevydává Paraguayi.

Ještě než odplula, tak Hugo oficiálně předváděl za ministerstvo turismu krásy jachty. Já, Hugo, pak paraguayský prezident, ministři a dalších dvě stě vyvolených do sebe lejeme šampaňský a dlabeme kaviár na plovoucím zámečku.

Dojem, že svět nemá chybu, nám pravda trochu kazí ubohý loďky místních rybářů, co v houfech obklopují jachtu. Lidi z nich na nás cosi pokřikujou. Evidentně se nám pokoušejí něco sdělit.

Osobně jim nerozumím ani slovo, tak se obávám, jestli se nás nesnaží varovat třeba před případným ledovcem. Ale prej nemusím mít strach. Jen protestujou proti zákazu lovu ryb, kterej vláda v dobrým úmyslu vydala. Obávala se, aby ve vodě zbyl ještě aspoň potěr. Ale rybáři momentálně asi nemaj co do huby, tak něco křičej na nás.

Jak jsem měl ochutnat pásovce

Zřejmě aby se Hugo podíval, jak takovej turista vypadá, navštívil před rokem dva tisíce Prahu. Honorární konzul Paraguaye Jindra ho vzal ke mně, protože jsem měl byznys a dělal jsem do zbraní.

Delegace šesti lidí, jejich ministr zahraničí, českej ministr kultury a poslanec našeho parlamentu se usadili v mým obýváku s velkým krbem a vanou na nohách. Nepamatuju se, co jsem tenkrát vařil, ale nebe v hubě asi přebilo lehce podivnej dojem z obrovský místnosti, o který nevíte, jestli je luxusní koupelna, nebo luxusní obývák. Měli jsme to tam s Martou rádi. A jestli jíme v koupelně, nebo se koupeme v obýváku, jsme fakt neřešili. Mělo to výhody. Z vany jste mohli pozorovat hořící krb i televizi.

Moji hosté pilně dlabali a spokojeně pili, než jsem vytáhnul třiapadesátku z Moravy. Přestože Marta nachytala ministrovu manželku, jak si na záchodě cpe do krku prst, aby se neskácela hned na začátku, nakonec popadali všichni. Spali jako šípkový Růženky až do odpoledne, kdy je sekretářky omlouvaly ze schůzky s českým ministrem zahraničí. Nadšení byli všichni.

Ale Hugo se zapřísahal, že nikdy nejedl nic lepšího a nic lepšího nepil. Za

moji pohostinnost slíbil na oplátku dovalit něco, co jsem ještě nikdy nejedl zas já. Nikdy jsem neměl pásovce.

O co méně měla Paraguay turistů, o to víc disponovala volně žijícími pásovci. Aspoň podle Huga. Jako v Česku běhaj všude králíci, tam maj pásovce. Bez problémů! Sebejistě mě vzal do první restaurace.

Vypadalo to na asi tak podobný drama, jako když si v Česku chce dát někdo vepřovej řízek. Ale pásovec z jídelního lístku někam utekl. Stejně v další a pak další restauraci. To už se Hugo nasral. Nemůže přeci nedodržet slib.

Vzal helikoptéru a letěli jsme nad Chaco, což jsou kilometry pustiny, kde se volně pohybujou krávy a normálně tam běhaj i pásovci. Letíme nízko. Hugo si připraví pušku, zírá na pláň pod sebou. Asi vyčkává pásovce vyplašený hlukem helikoptéry. Nic. Krávy nestřílí.

Přistáli jsme na nějaký farmě a vydali se opět sebevědomě na lov. Široký klobouky nás před tím šíleným vedrem zas tak úplně nechránily. Nikde žádnej strom, nikde žádnej stín. Všude suchá tráva a díry od pásovců. Prázdný díry. Hugo se mi zdál ve snaze udělat mi radost pořád urputnější a urputnější.

Já se sám sobě začínal už jen zdát. Už jsem nechtěl pásovce. Pak už jsem nechtěl nic, jen stín a sklenici s pitím v ruce.

Hugo pochopil, že jsem na dně a že moje rozpoložení není způsobený představou, jak neochutnám pásovce. Rok, kdy mi chtěl udělat Hugo radost, zmizeli pásovci z Paraguaye.

Takže nejen, že jsem pásovce nikdy nejedl, ale dokonce jsem pásovce nikdy neviděl. A jsem si jistej, že už pásovce do smrti vidět nechci. Ale to zase předbíhám.

Béďa a moje ukotvení

Přímo v naší ulici vyrostla základní škola. Sebrala nám sice rybníčky, kde jsme v zimě hráli hokej, ale potkal jsem v ní Béďu. Jeho matka tenkrát tvrdila, že ho jednou zabiju. Nevím, jestli se někdy dověděla, že jsem mu pozdějc párkrát zachránil kejhák.

Měl jsem dva o hodně starší bráchy. Učili mě chvaty a kam dát při rvačce ránu pěstí a kam kopnout. Béďu jsem nechtěl o své znalosti ochudit. Jenže se při výuce stalo, že upadnul přímo na ksicht a urazil si obě jedničky.

Taky jsem při hokeji jednou vypálil na branku, kde stál. Skončilo to otřesem mozku a šílenou modřinou, ale oko mu zůstalo. Moc se jeho mámě nedivím.

Bráchovy bojový techniky jsem uplatnil ve škole jen jednou a bylo to tak rychlý, že se tomu rvačka snad ani nedalo říkat. Byl jsem hubenej prvňák, tak si na mě snadno dovoloval kluk z devítky. Chytl mě zezadu za aktovku a cloumal se mnou ze strany na stranu. Nelíbilo se mi to. Otočil jsem se a napálil mu jednu pěstí na bradu. A asi správně. Skácel se na záda a ležel dost dlouho.

Pak si na mě už nedovoloval nikdo, i když důvod by si našli snadno.

Každou neděli mě totiž máma navlíkla do nóbl oblečku a popadla pevně za ruku, abych se nevysmekl. Pochodoval jsem s rodinou celou ulicí do kostela. Na konci ulice se mi zdálo, že jsem neviditelnej.

I tahle procházka mi připadala až dost. Jenže malý defilé ulicí pro mě neděli teprve startovalo. V kostele jsem se převlíknul za něco podobnýho andělovi a ministroval, což věděla celá škola.

Ke všemu moje čtvrtky patřily hodinám katechismu.

Dá se snadno pochopit, že jsem si o pár let pozdějc doktorát z teologie radši koupil na univerzitě Universal Life Church v Kalifornii, než bych se o něj zasloužil jinak. Slavná rakousko-uherská mentalita ještě pořád vyžadovala tituly, tak jsem dal Američanům tenkrát skoro štangli zlata, a pořídil si taky jeden. Lidi mě můžou oslovovat velebnosti. Ale netrvám na tom.

Krom teologickýho vzdělání dbali moji rodiče i na moje sportovní dovednosti a charakterové ukotvení. Sport jsem miloval, tak mi šel sám. A charakterově jsem se ukotvoval ve skautu, což se hodilo.

První útěk

Skautský dovednosti se mi šikly hned při prvním útěku. Mám dojem, že byl akorát šedesátej osmej rok, kdy utíkali všichni. Asi jsem se nějak infikoval, nebo co. Ale bylo mi zatím jen třináct, tedy jsem se ještě držel při zdi. Zmizel jsem jen na tři dny.

Než máma zjistila, že nejsem u tety, jak jsem oznámil, uběhlo pár hodin. Na zbylou dobu po mně bylo oficiálně vyhlášeno celostátní pátrání.

Důvodem mýho prvního útěku byla láska. Výlet se vydařil. Splnilo se mi všechno, s čím jsem tak trochu počítal. Včetně toho, že budu po návratu náležitě seřezán.

Odjel jsem za svojí láskou na tábor někde u Benešova. Jmenovala se Irenka Černá. Musel jsem se plazit lesem, stát se neviditelným pro vedoucí tábora a viditelným pro Irenku. Ona mi oplátkou za moje hrdinství přes den nosila do lesa zásoby a v noci zahřívala moje tělo svým tělíčkem.

Ale jen tak to nebylo. V tábornický chatce spaly kromě Irenky i čtyři další holky. Samozřejmě se zcela přirozeně do bojovky začlenily.

Všech pět jich spalo vedle sebe na široký pryčně. Vypadaly ve spacákách jako vedle sebe pečlivě naskládané spící larvičky. Ale zdání tentokrát zase klamalo. Larvičky určitě nemaj uši.

Přitisknutý k Irence jsem slyšel bít do totálního ticha i vlastní srdce nápadně hlasitě. Natož pak sebemenší zašustění Irenčina oblečení, které bylo třeba alespoň minimálně odstranit.

Cítil jsem, jak mě na prstech šimraj čtyři páry našpicovaných holčičích uší. Ale stálo to za to. Irenku jsem miloval taky proto, že na svůj věk měla opravdu krásně vyvinuté kozičky. Bylo tedy třeba se k nim probojovat tmou a tichem přes podprsenku, kterou už nosila.

Ve třinácti letech byla Irenčina podprsenka první podprsenkou, co jsem kdy rozepínal.

Musím to dokázat. A ta tma, ani to šílený ticho, ani to šimrání holčičích uší mi zrovna nepomáhá.

Do noci zaduní rána připomínající výstřel Aurory. To se ozvalo jen cvaknutí uzávěru od toho strašného spodního prádla. Osm špiček malých holčičích uší mě plácne přes prsty. Zkoprním.

Ale Irenka zašeptá: „Neboj, nic neslyšely.“

Dokázal jsem to.

Všechny ostatní útěky měly svůj důvod, ale láska už to nebyla.

Osobně bych tady už kapitolu dětství ukončil. Ještě jsem za sebou neměl základku, a už mě dělily jen měsíce od prvních výdělků. Nechci říkat obchodů. Zpočátku jsem byl jen maskot a učeň v Alcronu. Takže jo, tohle ještě patří k mému dětství.

Tou dobou se někde na Moravě narodilo mimino, holka. Učila se pak asi mluvit, aby pozdějc mohla super zpívat, taky chodit, aby mohla super tancovat. A vůbec se asi musela hodně formovat, aby z ní mohl vyrůst ten nádhernej anděl, kterej mi jednou v noci svojí elegantní lodičkou na krásný noze vykopnul skleněný dveře do baráku, protože mi zrovna potřeboval udělat přepadovku v ložnici, a kterýmu jsem pak udělal zcela dobrovolně a vědomě dvě skvělý děti. A kterýho jsem si přes všechny svoje zásady pak i dobrovolně vzal a byl mu rád věrnej.

Ale zase předbíhám.

Komáří zásady

V době, kdy se narodila, nás obsadili Rusové. Začínala normalizace. Těsně nad zemí se tou dobou vznášela těžká šedivá mlha nudy, vynucených úsměvů a vynucený radosti a vynucenýho komářího štěstí, který komáři vyžadovali. Pod rukama komárů z mlhy rostly panelákový sídliště. Do bytů v panelákách se směli stěhovat ubohý lidi. Mohli si pouštět každej večer dva programy v televizi, koukat na socialistický soudruhy v šedivých kvádrech, jak se vzájemně líbaj na socialistickej letištích a omílaj furt dokola, jak vzkvétá socialistický hospodářství. Taky mohli poslouchat v rozhlase výchovně socialistický básně, nebo štvavý západní vysílačky Svobodnou Evropu a Hlas Ameriky, a cejtit se tím pádem strašně odbojově, protože riskovali, že je uslyší přes zeď sousedi a napráskají je. Mohli ráno vstávat a brodit se pověstným bahnem kolem paneláků cestou na socku. Prosedět v práci osm hodin, anebo je prostát u pásu. Nebo je prožít někde za pultem v krámě, kde nebylo moc co prodávat.

Ale tohle jsou všechno jenom kecy. Protože pro mě ta smradlavá mlha hlavně zakrejvala skutečnost.

Představoval jsem si ji jako krajinu po třetí světový válce. Tuhle válku nám ve školách líčili jako strašidelnou věc, kterou touží rozpoutat Západ. Tak každý dítě vědělo, že po ní na Zemi zůstane jen cosi jako peklo, pokud nás před ní Sovětský svaz neochrání.

Bál jsem se, že tahle válka už asi proběhla nějak tajně. Rodiče Sovětskýmu svazu nevěřili, báli se ho a říkali, že jestli někdo tu válku chce, tak Sovětský svaz.

Představoval jsem si, že pod smradlavou mlhou je tajná krajina, kterou nesmí nikdo vidět, všichni o ní vědí, a nikdo o ní nesmí mluvit, i když v ní žijeme.

Je tu zákaz života a příděly vzduchu se rozdávaj podle zásluh. Zásluhy se ale počítají v nějakým úplně jiným hodnotovým žebříčku, než byl ten, kterej jsem znal. Velkou zásluhou byla účast v prvomájovým průvodu nebo práskání na sousedy.

Podle komářích zásad bych si vzduchu ani nešluknul.

Teta z Rakouska

Béďa byl můj maskot a grázl jako já. Kamarádili jsme spolu celou základku a celou dobu, co jsme chodili na střední.

Bydlel v jednom z paneláků, co vyrostly kousek od naší ulice. Mezi nima byla klepadla. Za Béďovým se nenápadně krčilo taky jedno.

Vypadalo na první pohled neškodně. Ale na střední se z něj stalo startovní

místo našich prvních útěků za hranice státu, kde jsem nemohl vegetovat, protože jsem věděl, že mě někde čeká něco velkýho.

Něco ještě většího než obrovskej trs banánů, kterej přivezla rakouská teta. Nesl jsem ho tenkrát z jejího auta v náručí, bylo mi asi sedm.

Pamatuju si, jak strašně byl těžkej. Ale byl to přitom jen drobek toho, co teta z Rakous přivézt nemohla.

Ukazovala našim fotky nějakých příbuzných, který jsem neznal a nezajímali mě. Co mě ale zajímalo dost, byly ty ulice. Taky ty nádraží, byty a vlastně všechno z těch vobrázků na mě udělalo dost dojem. Zdálo se mi to nějaký mnohem lepší. Vyřknul jsem dost hlasitě geniální nápad. Pojedu k tetě na návštěvu.

Přichází nečekaná odezva. Otec ze sebe vyrazí jen obvyklej zvuk, kterej vypovídá o jeho názoru na mojí genialitu. Zato teta mě naprosto nečekaně popadá celýho vyjevenýho do náručí. Brečí a křečovitě mi líbá hlavu. Nemůžu dejchat, ale vidím mámu rychle sbírat ze stolu talíře a mizet do kuchyně. Nevrací se děsně dlouho. Teta dochází k závěru, že mám vlásky i límec za krkem už dostatečně zmáčený. Použije konečně kapesník a pouští mě ze svého sevření. Maminka se vrací ke stolu.

Drama začíná. Pokoušejí se mi vysvětlit, že jako fakt nikoho navštívit nejedu. Z výkladu chápu, že se k tetě nedostanu nikdy. Zřejmě proto, že naši nejsou, ani nikdy nebudou v tý straně. Pak někdo ale udeří hřebíček na hlavičku. A ta hlavička je moje. Prej nemůžu do toho super města taky kvůli návštěvám kostela a tomu šílenýmu katechismu! Tomu říkám nespravedlnost!

Fakt si pamatuju, jak se mi zatmělo před vočima. Nedalo se totiž úplně

říct, že bych svoje návštěvy kostela dobrovolně nevyměnil byť i za jedinou návštěvu toho města.

Ten večer mi prvně dochází, jak to se mnou vypadá. Jsem uvězněnej jednou pro vždycky. Dochází mi, že mě někdo připravil o možnost dejchat.

Taky jsem od tety tenkrát dostal tričko s nějakým vyžraným americkým dítětem oblečeným v americký vlajce, který v ruce drželo nakousnutý krůtí stehno v barvě ruský vlajky se srpem a kladivem. To otec ztopil okamžitě, jak ho zahlídnul. A ukryl ho tak důkladně, že jsem měl co dělat, abych ho vůbec našel.

Tlustý dítě jsem si navlíknul na svý hubený tělo a vydal se do školy ve stylu jako: Co čumíte? Normálka, ne? Z normálky byl další z průserů a další otcova návštěva v ředitelně. Stejně tam už na něj čekala židle s otiskem jeho zadku. Takže fakt normálka.

Následoval vyhazov z jiskřiček. Do pionýra už mě radši nechtěli.

Jsem prostě oslavil americký díkuvzdání po česku.

Druhej pokus o emigraci

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život a doba gaunera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.