Vlčí stopy

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Tanja Askani

Vlčí stopy – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Tanja Askani, 2019

Translation © Libuše Radová, Monika Zelinová, 2019

Photo © Tanja Askani s výjimkou:

Libuše Radová (str.: 38, 39, 93, 250 a 251), Monika Zelinová (str. 260 a zadní záložka), Achim Heisler (str. 26 a 187 nahoře), fishing4 Sabine Lutzmann a Thorge Huter (str.: 6, 10, 15, 22, 48, 70, 84, 101, 108, 112, 113, 141, 143, 152, 154, 155, 158, 159, 162, 167, 170, 171, 175, 187 dole, 221, 224, 244, 253, 256, 257, 262, 265 a obálka vpředu), Angela Kraft (str.: 30 uprostřed, 50, 51, 52, 54, 55, 68 vpravo, 69, 128, 144, 230, 241 a 252) a Juliane Meyer (str. 72 a 222). Uvedená čísla stran platí pouze pro tištěnou verzi a PDF.

ISBN 978-80-204-5217-7 tištěná verze

ISBN 978-80-204-5475-1 ePub

ISBN 978-80-204-5477-5 Mobi

ISBN 978-80-204-5476-8 PDF

Tuto knihu věnuji všem, kteří věří stejně jako já, že vlci mají právo žít v krajině, která byla dříve jejich domovem.

Život s vlky

Leden

Stojím pod starým smrkem, zkřehlé ruce nořím hluboko do kapes. Vzduch voní mrazem a jehličím. Z mračen se snášejí sněhové vločky a roztávají mi na obličeji. Tiše pozoruji dovádějící vlky, jejich temperamentní a bezstarostné hry. Jsem fascinována jejich spontánností, nezáludností a přirozeným sebevědomím. Vlk – symbol skrytých stinných stránek našeho bytí, symbol síly, nezávislosti a nespoutanosti. Měla bych už jít, ale stále od nich nemůžu odtrhnout oči. Jsou plni energie, pružní a elegantní. Plaší a opatrní, ale zároveň nekompromisně suverénní. Dovedou se chovat mírně a hravě, láskyplně a mazlivě, ale současně jsou nezkrotní a neovladatelní. Tak protichůdné, zdánlivě neslučitelné vlastnosti patří ke každé vlčí povaze.

Sleduji je pozorně. Každý pohled, každý jejich pohyb má svůj význam. Tahle bezhlasá vlčí komunikace je nesrovnatelná s dorozumíváním psů. Vlčí mluva dovede být mnohem jemnější a diferencovanější. Vlk se vyjadřuje specifickými mimickými výrazy i zdánlivě bezvýznamnou řečí těla a kombinací těchto projevů. Je to zcela jiný způsob než rozmanité výrazné psí štěkání.

Vnímám vlky všemi smysly a celou svou duší, vidím i signály, které okolním divákům zůstávají skryty. Vzájemný úzký kontakt mě naučil dešifrovat jejich na první pohled nečitelnou řeč a porozumět jí. Uvědomila jsem si, že knihy a pozorování na dálku nestačí k opravdovému pochopení výjimečné vlčí mentality.

Milí čtenáři a čtenářky, ráda se s vámi podělím o své zážitky a nechám vás nahlédnout do svého hlubokého vztahu s vlky.

Člověk mezi vlky

V blízkosti vlků se nachází můj vysněný svět, všední realita se mě nedotýká, je daleko odsud. Zde zapomínám na všechny problémy, starosti i každodenní stres. I když přijdu smutná, rozrušená nebo nazlobená, po vstupu na jejich území ze mne vše opadává. Panuje zde téměř posvátný klid a mír. Jsem jedna z nich, propojena s jejich životy a vlčími zákony. Samozřejmě všichni tři vědí, že nejsem opravdový vlk. Velmi bych podceňovala jejich inteligenci, kdybych si myslela, že tomu tak není. Do svého života mě zahrnuli díky úzkému vzájemnému kontaktu a vnímají mě svým „vlčím způsobem“. Někdy coby společníka, někdy člena smečky a někdy také možnou konkurenci, ale ve všech situacích jsou patrné silné emocionální vazby.

O tom, jak rozdílně na mne mohou vlci reagovat za neobvyklých okolností, jsem se přesvědčila při jednom zajímavém experimentu. Ve Wildparku byl známým profesorem, zabývajícím se starými technikami lovu, prováděn výzkum reakcí zvířat, jako například jelenů, losů či zubrů, na člověka skrytého v kůži jiného zvířete. Takto maskován se lovec přibližoval k vybrané kořisti v prehistorických dobách. Pro tento účel přivezl pan profesor různé preparované kožešiny. Ze zvědavosti si půjčuji jelení kůži, přetahuji si ji přes hlavu a po čtyřech se plížím do vlčího výběhu. Je zřejmé, že mě vlci ihned poznali. Na jelena by se bez váhání vrhli a vděčně by si lovem zpestřili den. Má optická změna je ale zmátla. Zaujali ke mně viditelně nový postoj. Místo obvyklého vítání, olizování a dalších projevů radosti kolem mne nejistě pobíhají a udržují distanci. Jakmile pohnu hlavou s parohy vzhůru, jako to dělají jeleni při obraně, odskakují okamžitě zpět a zvětšují ode mne odstup. Dávný vlčí instinkt se v nich probudil. Ačkoli se narodili a vyrostli v zajetí, ihned vědí, že parohy mohou být smrtelnou zbraní. Pudová znalost nebezpečí skloněných jeleních parohů je nadřazena vědomí, že se pod jelení kůží ukrývám já. Vrozená opatrnost převážila nad jistotou, že přece já nejsem žádný jelen. Když se postavím, přibíhají okamžitě ke mně a zvědavě zkoumají kůži čichem i zuby. Moje vzpřímená poloha je pro ně znamením, že „jelení nebezpečí“ pominulo. Abych kůži zachránila, musím s ní utéct z výběhu. Pořád si v hlavě promítám celý průběh experimentu a každou reakci či pohyb analyzuji. Vše mi dává logický, vlčí smysl. Po této zkušenosti se dostavuje ještě větší, neodolatelná zvědavost. Co udělají vlci v situaci, kdy se k nim přiblížím v kůži vlčí? Jak se zachovají? Budou mě považovat za cizího vlka, vetřelce a zaútočí? Napětí cítím až v morku kostí, ale touha po poznání je silnější. S vlčím kožichem přes záda vejdu po kolenou do výběhu. Všichni tři se skokem řítí ke mně. Zatajím dech a hlavou mi bleskne: „Tak teď už jsem za hranou.“ Ve zlomku vteřiny jsou u mě, ale místo očekávaného útoku následuje bouřlivé vlčí vítání, šťouchají do mě čumáky, olizují můj obličej pod vlčí maskou, vrtí oháňkami a poskakují neskrývanou radostí. Gesta nadšeného přátelství, a dokonce podřízenosti neberou konce – jako by mi chtěli říci: „Konečně vypadáš k světu – jako jedna z nás.“ Tak bouřlivý uvítací obřad mi vlci normálně dopřávají jen na začátku mé návštěvy. Jelikož jsem dnes ve výběhu delší dobu a poněkolikáté a jako člověka mě už pozdravili, musí pro ně být můj vlčí vzhled něčím opravdu výjimečným, něčím, co je naprosto nadchlo.

Polární vlci sníh milují. Jejich srst má tak dobrou tepelnou izolaci, že na nich sněhové vločky neroztávají. Vlčí kožich dovede tělo ochránit i před extrémním mrazem.

Hluboký vztah mezi člověkem a vlkem může vzniknout jen na základě oboustranného respektu.

Čas páření

Večerní slunce klesá k obzoru. Z nebe se snáší spousta jemných sněhových vloček, které svou bělostí vytrvale zakrývají všechny staré stopy. Stále více se ochlazuje. Pořád ještě nehnutě stojím pod starým smrkem. Prochladlé ruce hledají trochu tepla v hlubokých kapsách. Nespouštím přitom vlky z očí a všechny mé myšlenky patří jim.

Nejvíce pozornosti věnuji vlčici Flocke. Dnes se pohybuje častěji než obvykle v mé těsné blízkosti, jako by tušila, že nás čeká těžké období. V krátkých intervalech vyskakuje a pokládá mi tlapy na ramena. Přitom se dotýká čenichem mého obličeje, něžně mě olizuje a chytá opatrně svými zuby za bradu a ušní boltce. Pak se sesune zpět na všechny čtyři a plnou vahou se zády opře o mé nohy. Drbu ji mezi ušima, hladím nádhernou huňatou srst a ona si to mazlení užívá se slastně přivřenýma očima.

Je konec ledna, čas páření se blíží. Dny se prodlužují a přibývající světlo probouzí tvorbu pohlavních hormonů. I nepatrné množství těchto hormonů v krevním oběhu způsobí ohromující změny. Začíná doba námluv. Vlci stojí před svým nejdůležitějším životním posláním: zajistit zachování a pokračování rodu, což obnáší nejen zplození a výchovu potomků, ale i nalezení nového nebo obhájení stávajícího loveckého revíru před ostatními konkurenty. Vlčí smečku tvoří rodina dvou pohlavně vyspělých jedinců – rodičovský pár – a také několik nedospělých potomků z předchozích vrhů. Složení a velikost konkrétní smečky závisí na více faktorech. V našem podnebném pásmu se pohybuje mezi 4 až 8 členy. Někteří mladí vlci zůstávají po boku svých rodičů o něco déle, ale většina se osamostatňuje již ve věku 9 až 10 měsíců. Severské poddruhy vlka se v tomto odlišují. Mláďata zůstávají u rodičů až 3 roky, a proto není výjimkou, že se smečka rozroste na třicet i více jedinců. Pokud je v zajetí drženo ve výběhu několik dospělých jednotlivců, kteří nemohou smečku opustit, najít si vlastní teritorium a partnera, dochází v období páření k velkému napětí. Časté střety jsou na denním pořádku. Především vlčice, která stojí v hierarchii nejvýše, je v tomto období nesnesitelná, agresivní a nebezpečná. Neustálý teror a stres, který od ní ostatní samice musejí snášet, je tak intenzivní, že u nich nedojde k ovulaci a nejsou schopny páření. Tím dochází k jakési „regulaci porodnosti“.

Doba páření je doprovázena zvýšenou agresivitou i u vlků černých.

Samozřejmě i má Flocke je vedena tímto silným instinktem, takže mi bude vstup do výběhu v nejbližší době na nějaký čas zapovězen. Já jsem osobně Flocke velmi blízká… tak blízká, že ve vlčím vnímání mohu ohrozit její výsadní postavení ve smečce. Proto musím přibližně na čtyři týdny změnit obvyklý režim. O vlky se samozřejmě budu starat dál, ale po tuto dobu mohu provádět jen nezbytně nutné úkony a zpovzdálí kontrolovat situaci. Jen tak se dá předejít životu nebezpečné konfrontaci mezi mnou a milovanou Flocke. Je to pro mne velice těžké i emocionálně náročné, ale situaci musím respektovat.

V mém rozhodnutí mě utvrzuje pozorování sousedního výběhu s vlky černými, kde tento proces právě probíhá. Vedoucí vlčice zde dává nekompromisně najevo, kdo se k ní může během „líbánek“ přiblížit a kdo ne. Je slyšet její výhrůžné vrčení a následné ustrašené kňučení níže postavených zvířat. Výpady, které dokazují její nezaměnitelné postavení, jsou silně dominantní a u ostatních vlčic si jimi vynutí ústup a typicky podřízené chování. Ačkoliv jsem se v literatuře dočetla, že „alfa–vlčice“ obvykle nemá nic proti páření ani s níže postaveným samcem, několikrát jsem si všimla, že naše první vlčice má jasnou představu o tom, kdo by měl být jejím partnerem. Níže postavený vlk se mnohokrát pokoušel využít nepozornosti jejího druha, ale nikdy nebyl úspěšný. Podle reakcí brala vlčice jeho snahy o sblížení nejdříve jako hru. Jakmile pochopila význam snahy nepreferovaného samce, přešla okamžitě k obrannému až útočnému jednání. Naznačila mu smrtelný úder zakousnutím se do jeho hrdla doprovázený hlasitým vrčením.

O vlcích mezi lidmi stále přetrvává mnoho mylných představ a informací. Donedávna se například tvrdilo, že štěňata mohou mít jen nejsilnější jedinci ve smečce – „alfa samice“ s „alfa samcem“. Dnes už víme, že se nejedná jen o ty, ale zkrátka o dospělé vlky. Ostatní členové smečky jsou nevyspělá mláďata, která se ještě neosamostatnila a neopustila svou rodinu. Z toho vyplývá, že každé štěně se narodí jako „alfa“, a je jen otázkou času, kdy pohlavně vyzraje a odejde do nových teritorií.

I informace, že v každé smečce se narodí štěňata jen jedné vlčici, již není vnímána nijak dogmaticky. Také v lidské společnosti se občas stává, že se těhotná dcera po ztrátě partnera vrátí domů, kde najde podporu rodiny. Podobná situace byla pozorována i u vlků v přírodě, kdy se vysoce březí vlčice, která přišla o svého druha, vrátila zpět ke své rodině. Bez tohoto fungujícího zázemí by její mláďata neměla šanci na přežití. Před pár lety ve Wildparku porodily ve smečce vlka černého matka i dcera současně. Ihned po narození převzala starší vlčice všechna štěňata do své péče. Podobně jako se tomu stává u lidí, když si babička nebo prababička myslí, že vnouče či pravnouče dokáže vychovat lépe než vlastní matka.

Málokteré zvíře má tak silné sociální vazby jako vlk. Mláďata jsou milována všemi členy smečky.

Dlouholeté pozorování řeči těla a dalších signálů v chování vlků umožňuje prožívat chvíle hluboké vzájemné důvěry.

Život ve smečce

Smečka volně žijících vlků se většinou skládá ze dvou generací jedné rodiny. Tvoří ji rodičovský pár a mláďata z předchozího roku. V tomto přirozeném společenství jsou role jasně vyhraněny, dospělý pár má v hierarchii automaticky nejvyšší postavení. V zajetí spolu musí zvířata léta žít bez těchto přirozených vazeb, což vede k tvrdému prosazování moci. V době páření proto dochází ve vlčím výběhu k mnohem častějším projevům agresivity než ve volné přírodě. Rituál neúprosného boje o prvenství se v tomto období opakuje každoročně.

Mí vlci mě považují za součást svého společenství, tudíž se toto bouřlivé období týká i mne. Nesčetněkrát mi kolegové radili, abych si své postavení ve smečce prosadila silou, ale tato myšlenka se mi příčí. Ruku na srdce – jaké je vlastně mezi nimi mé skutečné postavení? Z jakého důvodu se mám pokoušet vlkům dokazovat, že jsem silnější? Pokud bych se měla stát vůdcem smečky, musela bych se převtělit ve vlka a užívat si nejen z toho plynoucích výhod, ale také důsledně plnit své povinnosti. Základním předpokladem by bylo žít s nimi nepřetržitě, 24 hodin denně s nimi trávit čas, jíst s nimi, spát s nimi a účastnit se všech ostatních rituálů. Kromě toho by se brzy ukázalo, že člověk má oproti vlkovi více slabin, než si chce připustit. Obratnost, rychlost nebo síla stisku čelistí je nesrovnatelná. Je mi jasné, že nemám právo se mezi vlky nepatřičně prosazovat, tím napětí ve smečce ještě více zvyšovat a narušovat její složení, které je i tak vytvořeno uměle. Jsem přesvědčena, že mé nevhodné chování by nadobro rozbilo mimořádný vztah mezi mnou a Flocke. Naše pouto je vybudováno na základě důvěry a porozumění, oboustranného respektu a mého obdivu k tomuto nádhernému tvorovi. Je potřeba velice citlivě zvažovat, kam až člověk může zajít. Svým nátlakem bych ji vlastně přinutila, aby si své postavení stále znovu a znovu pokoušela obhájit a získat zpět. Je vysoce pravděpodobné, že by se Flocke své příležitosti brzy dočkala. Při první mé nepozornosti by mohla zaútočit, a to s fatálními následky.

Neexistuje žádná šablona vlčího chování. Každý exemplář je silnou osobností s vlastním charakterem a odlišnými vlastnostmi. Právě rozdíly mezi jednotlivými zvířaty jim umožňují vytvořit ideální společenství. Například jeden vlk může mít citlivější čich než druzí a jako jeden z prvních objevit kořist. Druhý je zase vytrvalejší a dokáže lovené zvíře nejdéle pronásledovat, třetí je mimořádně zkušený lovec a dovede lovenou zvěř úspěšně překvapit ze zálohy. Někteří jsou zvědaví a odvážní, jiní opatrní a plaší, další výjimečně vynalézaví. Různá mentalita jedinců je předností při utváření efektivně fungujícího společenství. Každý vlk je svou originalitou přínosnou součástí své smečky a každý z nich do ní zapadá jako dílek puzzle.

Čtyři základní potřeby mají však všichni vlci společné. Musí mít možnost rozvinout svůj mimořádný smysl pro rodinu a svůj pocit příslušnosti ke smečce, což by se mohlo „lidskou řečí“ nazvat potřebou lásky. Dále je důležitá potřeba svobody. Každý vlk chce mít možnost samostatného rozhodování. Třetí potřebou je touha po uznání. Být uznáván ostatními členy smečky má ve vlčím životě enormní význam. A v neposlední řadě je to potřeba hry. Jejím prostřednictvím se odbourává napětí a posilují se citové vazby. Mláďata se hrou učí nejdůležitějším dovednostem, nepostradatelným pro další život. Můžeme říci, že tyto potřeby jsou pro vlka, člověka a většinu inteligentních tvorů identické. Rozdíly jsou jen ve formě jejich vyjadřování a naplňování.

Stmívá se. Park se vylidnil. Mé nohy i ruce se změnily v ledové rampouchy. V dálce je slyšet motor vzdalujícího se auta posledního návštěvníka opouštějícího parkoviště. Zvuk postupně slábne, až ve tmě utichne úplně. Nastává klid, jen občas zaslechnu větvičky praskající pod tíhou sněhu. Všichni tři vlci stojí vedle sebe s vysoko zvednutými čenichy, větří v mrazivém vzduchu. Pak ulehnou v mé blízkosti do čerstvé závěje sněhu, se zády těsně přitisknutými k sobě. Z nebe padají vločky a postupně pokrývají spící vlky, až začnou splývat se zasněženým okolím. Jejich hustá zimní srst je dokonalou tepelnou izolací, vrstva sněhu na nich netaje. Zůstávám ještě chvíli a vnímám tu poklidnou atmosféru, kterou nechci narušit ani sebemenším pohybem. Ale nakonec se od nich musím odtrhnout...

Flocke

Historie vlka na Zemi začala přibližně před patnácti miliony let. Tehdy se vyvinul poměrně malý dravec Tomarctus – praotec rodiny psovitých, ke které patří například psi, lišky, kojoti, šakali a také vlci.

Záchrana vlčího mláděte

Můj osobní příběh s vlky je podstatně mladší. Začíná dnem, kdy můj muž nečekaně přinesl domů opuštěné, podchlazené, třídenní štěně polárního vlka. Ve vlčím výběhu Wildparku, kde pracujeme, se odehrála zvířecí tragédie. Matka zemřela po těžkém porodu, krátce nato zemřela i dvě ze tří mláďat, a jediný, kdo přežil, byla tato malá vlčice. Je drobná a lehoučká, a protože jednou bude mít bílou srst, dostává jméno Flocke – což v češtině znamená „vločka“. Začíná boj o její přežití. Mládě je tak zesláblé, že vůbec nemá sací reflex. Když nadzvednu Flockinu kůži na zátylku, zůstává stát jako složený papír, což je příznakem podvýživy a úplné dehydratace. Stále znovu se jí snažím vnutit pár kapek speciálního mléka pro odchov psích štěňat. Pokus se nakonec podařil, brzy ale zjišťuji, že zesláblá vlčice potravu nesnáší a dostává úporný průjem. V její situaci může být tato komplikace smrtelná. Hodinu po hodině jemně masíruji její drobné tělíčko, abych povzbudila trávení a látkovou výměnu. Dostává injekce elektrolytů, vitaminů a stopových prvků. Přesto je stále slabší.

Začínám se bát, že ji přes veškerou snahu a úsilí ztratím. Naše fenka Senta je v posledních dnech neklidná a hravá a já si uvědomím, že má období falešné březosti, která má za následek tvorbu mléka, aniž by měla vlastní štěňata. Tento jev je pozůstatkem z doby, kdy psi žili ve smečkách a v případě úmrtí matky převzaly její roli další psice. Nevlastní štěňata kojila, vychovávala, a tím zajistila zachování rodu.

Fenka náhradní matkou

Senta je teď pro Flocke poslední šancí. Vymačkávám fence bílé kapičky mléka a podávám je vlčímu miminku pipetou. Nejdříve nepatrné množství, aby se nepřetížil zesláblý žaludek. Abych do mláděte dostala životně důležitou denní dávku, krmím jej každou půlhodinu. Dva dny a dvě noci vytrvale získávám životadárnou tekutinu a pokouším se v krátkých intervalech krmit. Dostavuje se první úspěch, Flocke se pomalu probouzí z apatie. Průjem ustupuje, upravuje se tělesná teplota a vrací se sací reflex. S mou asistencí pak zvládne pití přímo od fenky a já kontroluji dávky potravy přesným vážením. Nedobrovolná adoptivní matka snáší všechno trpělivě, ale když se vlče pokouší o důvěrnější kontakt, odvrací hlavu. Ještě nikdy neměla štěňata. Ani přes její falešnou březost se nedostavily mateřské pudy. Mažu štěně psím mlékem, abych na něm zanechala pachovou stopu Senty. Bohužel ani tento trik nezabírá. Až o pár dnů později nečekaně dochází k pozitivní změně. Sedím jako obvykle s oběma při krmení na podlaze. V tom se neobratné vlčí miminko s plným bříškem překulí na stranu a začne hlasitě naříkat. Senta sebou trhne, vztyčí uši a začne štěně starostlivě očichávat. Sentin mateřský pud se probouzí a city propuknou plnou silou. Olizuje vlčátko tak intenzivně, až se začínám bát, aby mu neublížila. Stelu si na noc v jejich blízkosti na podlaze, abych je měla pod kontrolou. Po třech společných nocích získávám jistotu, že se fenka vážně rozhodla maličkou adoptovat. Už ji ani na okamžik nespustila z očí, hřála ji a krmila, olizovala a čistila, hlídala a chránila. Tím vlastně na sebe přebrala velký díl mé časově náročné péče. Flocke začala pod jejím dohledem dobře prospívat, dostala chuť k jídlu a rostla před očima.

Ve srovnání se psem se vlk vyvíjí mnohem rychleji. Má k tomu dobrý důvod. V šesti měsících dosáhne velikosti dospělého vlka a už první zimu je schopen doprovázet smečku na lovu. Pes v péči člověka je nezávislý na ročním období, a proto nemusí s růstem pospíchat. Nestojí před ním tvrdá zkouška v podobě zimy, hladu, dlouhých poutí a dalších útrap. Po boku lidí si může dopřávat „luxus“ klidného vývoje až do konce třetího roku svého života. Nemusí chránit své potomky před drsnou přírodou, proto může plodit mláďata dvakrát ročně. Vlčí potomci přicházejí na svět jen na jaře, aby měli nejlepší podmínky k přežití. Na svou pohlavní zralost však čekají dva roky, což je poměrně dlouho ve srovnání se psem, který je schopen páření už ve svých sedmi až osmi měsících.

Péče adoptivní matky malé Flocke viditelně prospívá. Začíná se vyvíjet a výrazně přibývat na váze. Senta vlčici kojí, zahřívá a chrání. Nehne se od ní ani na okamžik.

Nespoutaná hravost

Naše vlčice se mění a roste nesmírně rychle. Její tmavá srst je stále světlejší, nohy delší, hlava nabírá správný vlčí tvar a pohyby se zdokonalují. Každým dnem je zvědavější a podnikavější. Jako malé děcko potřebuje neustálý dohled dospělých, aby se nezranila při svých rozpustilých hrách. Hraje si se vším, co je v dosahu. Získává tak první zkušenosti potřebné pro další život. Učí se soustředit a pozorovat, bránit a útočit, odhadnout a použít vlastní sílu. S přibývajícími schopnostmi Flocke se náš dům postupně mění. Pokojové rostliny se stěhují do bezpečné výšky, mizí vázy, ubrusy, předložky, boty a další její pravděpodobné objekty zájmu. Čeho se jednou zmocní, to je natrvalo poznamenáno jejími zuby. Zlobit se na ni nebo jí v tom bránit by nemělo vůbec žádný smysl, nikdy by se nesmířila s omezováním své přirozené hravosti. Toto chování naopak ukazuje, že se mládě správně vyvíjí. V přírodě mají zvídaví, průbojní a odvážní jedinci nejvyšší šance na přežití. Zdravé, temperamentní štěně je chloubou celé smečky.

Flocke se s vodou při procházkách seznámila hodně brzy a okamžitě si ji zamilovala. Většinou běžela napřed, aby byla v říčce co nejdříve.

Život s vlkem obnáší spoustu překvapení a nečekaných situací. Stačí chvíle nepozornosti a ze zbrusu nového jízdního kola jsou demontovány všechny měkké části: od sedla přes kabely až po pneumatiky. Flocke také stále více uplatňuje vlastní představy o vzhledu a vybavení zahrady. Anglický trávník je brzy provrtán hlubokými norami, ve kterých ukrývá své poklady, odkusuje květy na záhonech a dělá si pelíšky v rákosí. Každý záchvěv stébla trávy nebo okvětního lístku je pro ni výzvou. Vytrvale číhá u pohybující se větvičky, skáče po ní a třese s ní jako s kořistí. Naše původně kvetoucí upravená zahrada se pomalu mění v pustou poušť. Když začne projevovat podezřelý zájem o zlaté rybky v jezírku, jsme nuceni vytvořit ochrannou zónu elektrickým ohradníkem. V noci už zůstává Flocke venku, ale nikdy nespí v přístřešku, který jsme jí nabídli. Nejraději leží na volném prostranství, odkud má rozhled na všechny strany. Jedné noci se jí podařilo otevřít domovní dveře a dokonale zdevastovat celé přízemí. Tak vyvstala nutnost opatřit elektrickými dráty i dveře, okna a branku. Náš dům se brzy podobá nedobytné pevnosti.

Od začátku je nám jasné, že Flocke u nás nemůže zůstat natrvalo. I když je vlk prapředkem psa, mají oba jen velmi málo společných vlastností. Pes se stal ve svém dlouhodobém vývoji závislým na člověku a respektuje ho jako svého pána. Vlk ke svému životu člověka nepotřebuje, nejlépe se cítí svobodný, volný a nemůže žít bez sobě rovných. Ani Senta, adoptivní matka Flocke, jí nemůže vlčí společnost navždy nahradit. Plánujeme umístění vlčice ve Wildparku a já se ji na to snažím připravit. Musí si zvyknout na nové prostředí, kde se pohybuje mnoho lidí a zvířat, kde je plno nových pachů a zvuků. V nastávajícím období ji s sebou denně vozím do práce.

Společná cesta autem, trvající jen pár minut, se každým dnem stává čím dál větším dobrodružstvím. Flocke se zdokonaluje v bleskovém přemisťování po sedačkách a s vervou likviduje veškeré vybavení. Špičatými zoubky a ostrými drápky trhá čalounění, koberečky, bezpečnostní pásy a gumová těsnění oken. Občas se pokusí něco odmontovat z palubní desky. Tyto aktivity jsou pro ni mnohem přitažlivější než všechny hračky a žvýkací pochoutky, které jí po dobu jízdy nabízím. V zájmu bezpečnosti je nutno přepravovat později vlčici v transportním boxu.

Každé odpoledne chodíme s Flocke a Sentou na několikahodinovou procházku. Nejdříve musíme zvládnout krátký úsek cesty přes vesnici, kdy je nutno Flocke držet na vodítku. Nejen kvůli silničnímu provozu, ale také proto, že se tu pohybují psi, kočky, husy a jiné objekty opravdového vlčího zájmu. V lese ji pouštím. Tady si může naplno užívat svou volnost. V horkých letních dnech běží Flocke napřed, aby byla první na břehu potoka. S požitkem brouzdá v mělké říčce, zchlazuje se, šplouchá a dovádí jako děcko. Občas v lese nejsme samy. Potkáváme procházející se lidi se psy i jezdce na koních. Divoký vlk by se takovému setkání vyhnul velkým obloukem, ale naše Flocke je vítá, vítězí u ní hravost a zvědavost. Jednou jí musím z tlamy vytrhnout piknikový ubrus, který ukořistila táborníkům na kraji mýtiny, jindy mi běží naproti s cizím polštářkem, který odejmula turistce odpočívající ve stínu lesa, nebo pronásleduje klusajícího běžce a pokouší se mu uzmout jeho vlající trenýrky. Nikoho ze zúčastněných však naštěstí nenapadne, že tohle hravé štěně je opravdový vlk.

Léto šťastného dětství Flocke rychle uteklo a den našeho odloučení se nezadržitelně přiblížil. Přes všechny problémy, které nám nevědomky působila, jsme si ji doslova zamilovali. Zachránili jsme jí život, naučili se jí rozumět, radovali se z jejích pokroků a teď si neumíme představit, že tu s námi nebude. Přirostla všem členům rodiny k srdci, ale jsme si vědomi, že jí nemůžeme odpírat právo na  vlčí život.

Flocke se v přírodě dovedla pohybovat zcela neslyšně. Ani v hustém křoví ji neprozradil žádný zvuk. Na našich vycházkách si s oblibou hrávala na schovávanou. Zmizela v bujném porostu, a když už jsem začala mít obavy, že se zaběhla, odněkud se vynořila a radostně mě vítala.

Malá Flocke ve věku čtyř týdnů (nahoře). Po necelých pěti měsících už jí byla plná náruč (dole).

Vlci se vyvíjejí a rostou nepoměrně rychleji než psi. Rodí se na jaře a do zimy musejí být tak zdatní, aby byli schopni doprovázet smečku na lovu i v drsných podmínkách.

Od lidské rodiny do vlčí společnosti

Svůj nový domov má Flocke v nově vybudovaném vlčím výběhu ve Wildparku. Společnost jí tu dělá mladý vlk Princ, dovezený z berlínské ZOO. Vyrůstal ve smečce a neměl možnost si k lidem vytvořit důvěrné pouto, které může vzniknout jen u vlčat odchovaných člověkem. Už od prvních dní po narození probíhá takzvaná vtiskovací fáze, která je časově omezena a umožňuje vytvoření úzkého vztahu k matce. Princ se sice narodil v zajetí a je zvyklý na návštěvníky a ošetřovatele, ale mezi ním a lidmi zůstaly bariéry. Zvědavě, ale bázlivě obíhá kolem mne a opatrnost mu nedovoluje příliš zmenšovat několikametrový odstup. Když si trochu zvykl, přiblížil se obezřetně asi na metr, ale při prvním mém pohybu vyplašeně vyrazí se staženou oháňkou do nejvzdálenějšího kouta. Vždy znovu vítězí jeho vrozená plachost a strach z člověka.

Ačkoliv se Flocke s Princem spřátelila poměrně rychle, zdá se, že jí schází náš dřívější častý kontakt. Zdraví mě pokaždé s takovým nadšením, že se to neobejde bez šrámů. Snaží se mě co nejvřeleji přivítat spontánním vlčím způsobem. Vyskakuje mi plnou vahou na  ramena, čenichem a často i zuby prudce naráží do mého obličeje a olizuje mě ze všech sil. Po několika takových „vlčích polibcích“ vypadám, jako bych vyšla z boxerského ringu. Svůj krvácející nos pak skrývám před návštěvníky, protože se těžko vysvětluje, že to jsou jen důkazy pravé vlčí lásky. Princ stojí za stromem a pozoruje nás z bezpečné vzdálenosti. Flockinu nadšení zřejmě vůbec nerozumí.

Někdy vezmu Sentu s sebou a jako za starých časů vyrážíme na  společnou procházku. Fenka je pokaždé vlčicí bouřlivě vítána. Flocke kolem ní tančí na pokrčených nohách s přátelsky sklopenýma ušima, snaží se vypadat menší, i když je téměř dvakrát větší než její adoptivní matka, kňučí radostí, vrtí ocasem, olizuje ji a dává najevo svou podřízenost. Tyto hektické projevy sympatií jsou stárnoucí Sentě spíše nepříjemné. Má už ráda svůj klid. Uhýbá hlavou a odmítavě tiše vrčí. Malá divoška se nedá odradit, naopak se snaží své emoce vyjádřit ještě srozumitelněji.

Beru vlčici na vodítko a vyrážíme. Po deseti minutách jsme venku z parku. Kousek odsud je částečně oplocená rozlehlá přírodní plocha, kde může Flocke, ke svému velkému štěstí, běhat volně. Zdálky je slyšet smutné vytí Prince, jako by volal: „Flocke, kde jsi? Jestli mě slyšíš, tak se ozvi!“ Přestože si s Princem dobře rozumí, nereaguje. Pomyslím si: „Zrádkyně“! Samozřejmě že ho také slyší, ale ani jednou se neotočí. V této chvíli je nesmírně ráda, že nemusí být zavřena ve výběhu jako on. Její potřeba volnosti a dálek je velká. Naplno si užívá svobodu. Bez konce dovádí, skáče kolem Senty, plíží se a objevuje stále něco zajímavého. Když se válí se zaujetím po zemi, je mi jasné, že opět našla nějakou hodně přitažlivou „vůni“, kterou si roztírá do kožichu. Většinou se pohybuje v mé blízkosti, ale občas ji ztratím z dohledu. Všimla jsem si, že stačí písknout a vlčice je u mne často dříve než pes. Vůbec ne proto, že tak poslouchá, ale z nezkrotné zvědavosti. Brzy totiž od Senty odkoukala, že na signál okamžitě reaguje, a chtěla té záhadě přijít na kloub.

Lov

Na trase našich vycházek je několik menších vodních ploch s rybí násadou. Na břehu jednoho rybníčku si chovatelé pořídili otevřený zahradní domek. Flocke brzy zjišťuje, že se tam vždy dá objevit něco zajímavého. Sotva ji pustím z vodítka, změní původní směr naší chůze, vyráží a vzápětí se vrací s holínkou, kusem gumové hadice nebo plastovým kbelíkem. Při jedné z procházek vyslídila Senta na rybníku pár divokých kachen, a jak se na loveckého psa sluší, skočila do vody a s hlasitým štěkotem plavala za nimi. Kachny v pohodě odplouvaly k protějšímu břehu. Přestože Flocke ještě nikdy nelovila ve smečce, pohotově zareagovala vlčím způsobem. Zaregistrovala směr, kterým unikají, a tiše jim nadběhla po souši, kde se je chystala překvapit. Že ale mohou kachny létat, to ji ani nenapadlo. Jindy objevila další novou zábavu. Ve svahu vedle rybníka žije králičí kolonie. Je snad něco lepšího, než pronásledování a lov divokého králíka? Když se jeden objeví kousek od nás, ztuhnu leknutím, protože vím, co bude následovat, ale nedokážu už Flocke zadržet. Za chvilku se vrací pořádně zklamaná. Zkušený ušák zakličkoval a zmizel hned v první noře.

Vracíme se z vycházky a Flocke jde stále pomaleji. Princ ji ucítil už zdálky, těší se na ni, kňučí a nedočkavě běhá podél oplocení. Ani tyto láskyplné projevy jí nemohou návrat zpříjemnit. Vůbec nepohlédne jeho směrem, zastavuje stále častěji, očichává každý centimetr země a snaží se uhnout z cesty, která vede k výběhu. Až časem pozná, že tady je doma a že lidská společnost jí život ve vlčí smečce opravdu nemůže nahradit.

Cheenook

Jednoho dne došlo ve vlčím výběhu k tragické nehodě. Princ, mladý vlk z berlínské ZOO, si při hře zlomil nohu v kloubu. Poranění bylo tak závažné, že přes veškeré snahy musel být utracen. Bylo to pro nás dvojnásobné neštěstí. Ke smutku ze smrti mladého vlka se přidává starost, co teď bude s Flocke. Poprvé v životě zůstala sama. Nastala situace, které jsem se po celou dobu snažila předejít. Je pro vlka ještě něco horšího než samota?

Musíme pro ni najít nového vhodného partnera, a to velmi rychle. Uvědomuji si, že pravděpodobnost úspěchu je minimální, protože chovem polárních vlků se zabývá jen pár německých ZOO. Pomáhá mi náhoda. Doslechla jsem se o neštěstí, které se přihodilo v Bavorsku. Jeden můj známý měl ve výběhu krotký pár polárních vlků, ale vlčice se podhrabala a při odchytu byla policií zastřelena. Zavolala jsem mu a zeptala se, jaké plány má s osamělým vlkem. Jistě je mu taky líto, když ho vidí smutně bloudit v prázdném výběhu. Jeho vlk určitě potřebuje společnost stejně jako naše Flocke. Neměli bychom je dát dohromady? Vzali bychom si ho k nám. Naštěstí s návrhem souhlasí.

Nechci ztrácet čas a hned volám šéfovi Wildparku. K jeho malé radosti ho vyruším na posedu. Přesto si mě vyslechne a šepotem, aby si nevyplašil srnce, mi tuto akci povoluje. Vyjedeme s přítelkyní okamžitě. Je noc a před námi daleká cesta. Při rozednění konečně dorážíme na místo. Vejdeme na zahradu a už od branky vidíme v rohu za plotem vytouženého vlka. Když přijdeme blíž, leknu se. Je hubený, žebra se dají spočítat. Jeho řídká srst ani náznakem nepřipomíná krásný hustý kožich naší vlčice, silně zanícené oči mu dodávají smutný výraz a já chvilku váhám, zda je to opravdu ten správný vlk pro Flocke. Nemám ale na vybranou, vše bude lepší než její samota.

O pár hodin později si v bytelné transportní kleci odvážíme sedmiletého Cheenooka. Je to troufalost, dát dohromady dva dospělé vlky. Nelze předvídat, jak na sebe budou reagovat. Jsem si vědoma určitého rizika, ale instinktivně cítím, že toto je nejlepší, co momentálně můžu pro Flocke udělat.

Vlci nesnášejí pobyt v uzavřeném prostoru a i zvuky a pohyby auta jim nahání velký strach. Abychom Cheenookovi cestu ulehčili, dostává před převozem uklidňující léky. Do Bavorska to máme daleko a musíme počítat s několikahodinovou jízdou. Vyrazili jsme k domovu. Zpočátku Cheenook ovlivněný medikamenty podřimuje, ale po pár hodinách přestávají léky působit. Začíná vstávat, hrabe packami a kouše do přepravního boxu. Slyšíme praskání plastových částí a naše nejvroucnější přání je být už na místě. Při dojezdu zjišťujeme, že jsme se vyhnuli krizové situaci jen o vlásek. Kdybychom cestovali ještě o trochu déle, byl by vlk dalším pasažérem na sedadlech vozu. Prokousal díry do pevné transportní klece a byl rozhodnut se osvobodit.

Nový vlk „v rodině“

Málokteré jiné divoké zvíře má tak výrazné sociální chování jako vlk. Přesto nelze předem odhadnout, zda se dva cizí jedinci budou akceptovat. Vlk může nově příchozího jedince vnímat jako vetřelce a mohl by vzniknout vážný konflikt. Pokud by nastala tato situace, nezbylo by nám nic jiného než samce vrátit zpět. Naštěstí je Cheenook ten nejklidnější a nejpřátelštější vlk, s jakým jsem se kdy setkala. Flocke, kterou z opatrnosti při prvním kontaktu držím raději na vodítku, výhrůžně cení zuby, ale on odpovídá přátelským olíznutím jejího čenichu. To ji odzbrojilo. Je neuvěřitelné, jak rychle se spřátelili. Mám velikou radost. Už druhý den je vidím ve výběhu ležet přitulené těsně k sobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlčí stopy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.