Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

NA ELZU JE SPOLEHNUTÍ

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7094. publikaci

Ilustrace Eva Rémišová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1., 2019

Vytiskla tiskárna TNM, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Eva Rémišová

ISBN 978-80-271-2420-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-2419-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-2085-7 (print)

Předmluva

Mňouká, přede, mazlí se, miluje mlíčko a svou paní Mikulkovou, zkrátka kočka. Vlastním jménem Elza. Jenomže Elza není jenom obyčejný domácí mazlíček. Elza je věrná přítelkyně, čtenářka, kuchařka a detektivka. Vylíže se z každé bryndy. Mají kočičí kamarádi hlad? Zuří v noci bouřka? Ztratily se slepice? Všechno se dá vyřešit. Ať se děje co se děje, na Elzu je spolehnutí!

Doprovod

Paní Mikulková nebyla nijak veliká, ale její srdce bylo přímo obrovské. Pro každého našla vlídné slovo a každému ráda pomohla. Nejvíc ale milovala kočky. A kočky měly rády paní Mikulkovou.

Když šla ráno na nákup, hned se k ní jedna připojila. Cestou se jí lísala k nohám. Paní Mikulková kočku na oplátku pohladila nebo jí něco hezkého vyprávěla. V obchodě pak koupila kelímek jogurtu nebo misku tvarohu.

„Na, dej si dobrůtku,“ řekla a otevřený kelímek položila na zem. Kočka se s chutí pustila do jídla. Fousky měla celé upatlané, ale nevzdávala se. Jedla, dokud nebyl kelímek úplně prázdný.

Paní Mikulková mohla nechat kočku kočkou a odejít domů, ale to nešlo. Se zalíbením neznámou kočičku pozorovala. Líbilo se jí, jak si pochutnává. Teprve když kočka dojedla, vyhodila paní Mikulková prázdný kelímek do koše a chtěla se vydat domů.

„Tak se měj hezky, kočičko,“ popřála chlupaté kamarádce. Sotva ale udělala krok, kočka už byla zase u ní. Doprovodila ji až před dům.

„Děkuji ti za doprovod. Už jsem doma. Ty běž taky domů,“ poradila kočičce. Ta ale neposlechla. Možná žádný domov ani neměla.

Když paní Mikulková otevřela branku, kočka se obratně prosmýkla dovnitř. Stará paní neměla to srdce ji vyhodit na ulici, a tak u ní kočka zůstala.

„Co to je?“ divil se pan Mikulka.

„Nákup,“ odpověděla jeho paní a položila na stůl plnou tašku.

„No to vidím, ale co tu dělá ta kočka? Neříkej mi, že ti ji dali jako dárek za nákup!“ zlobil se pan Mikulka.

„To ne, ale nemohla jsem ji nechat jen tak na ulici. Určitě nikoho nemá.“

„Jak to můžeš vědět?“ rozčiloval se pan Mikulka.

„Úplně jistě to nevím, ale myslím si to. Odháněla jsem ji, ale nikam nešla. Nejspíš žádný domov nemá. Ty jsi pořád pryč, aspoň mi tu doma nebude smutno,“ namítla paní Mikulková.

To všechno byla pravda. Pan Mikulka pracoval jako řidič autobusu. Když měl volno, chodil do lesa, protože byl taky myslivec. Domů se přišel jen najíst a vyspat.

Dárek k narozeninám

„No tak ať tu ta tulačka zůstane,“ souhlasil nakonec pan Mikulka.

Paní Mikulková z toho měla ohromnou radost. Mrkla na kočku, že mají vyhráno.

„A jak ty se vlastně jmenuješ?“ zeptala se paní Mikulková své nové kamarádky. Ta ale neodpověděla. Nebyla to žádná pohádková kočka, která by uměla mluvit.

„Víš co? Já ti nějaké jméno vymyslím.“ Paní Mikulková se posadila do houpacího křesla pod oknem. Tam se jí vždycky přemýšlelo nejlépe. Kočka si svou paní chvíli měřila pohledem. Houpání se jí líbilo. Chtěla ho taky vyzkoušet. Šup a vyskočila paní Mikulkové do klína. Nechala se hladit a přitom spokojeně předla.

„Už to mám! Budeš Elza,“ oznámila kočce. Ta neprotestovala. Stala se z ní prostě Elza. Za pár dní si na své nové jméno zvykla. Když ji paní Mikulková zavolala, okamžitě přiběhla.

Obě byly spokojené. Jedna bez druhé neudělala ani krok. Chodily spolu na nákupy i na návštěvy ke kamarádkám. Když paní Mikulková vařila nebo uklízela v kuchyni, Elza ležela na okenním parapetu nebo na židli. Paní Mikulková Elze vyprávěla pohádky. Stejné, jaké vyprávěla své dceři, když byla malá, a pak i svým vnoučatům. Jediná změna byla v tom, že hlavní hrdinkou byla Elza. Díky pohádkovému vyprávění se z Elzy stala Popelka, Karkulka nebo pyšná princezna.

„Já vlastně ani nevím, kdy máš narozeniny,“ poznamenala jednou paní Mikulková. Měla v plánu Elzu překvapit. Když uklízela v komoře, našla tašku se zbytky látek. Hned věděla, k čemu je použije. Ušije Elze vlastní pelíšek! Doteď spala jen na koberci, na polštáři na okně nebo v posteli. Ale to jen někdy a tajně, aby to pan Mikulka nevěděl. Zlobil by se.

Elza taky nevěděla, kdy se narodila. Paní Mikulková tedy rozhodla, že se Elziny narozeniny budou slavit příští sobotu. Na ušití pelíšku bude tedy mít dost času.

Pokaždé, když Elza usnula, zavřela se paní Mikulková v pokoji a šila a šila.

V sobotu bylo překvapení hotovo. Elza dostala sýrový dort, a navíc krásný barevný pelíšek.

Další přírůstek

Jednou si paní Mikulková a Elza vyšly na nákupy. Elza ale musela počkat před obchodem. Kočky, psi ani jiná zvířata totiž dovnitř nesmějí. Paní Mikulková vybírala správnou mouku, nejlepší sýry a chutnou šunku a Elza se zatím venku dala do řeči s toulavou kočkou Mickou. Vyprávěla jí, jak je to u paní Mikulkové skvělé. Prozradila, jaké dobroty má k obědu, a navíc od rána do večera poslouchá hezké pohádky. Není divu, že se takový život zamlouval i cizí kočce.

Paní Mikulková vyšla z obchodu, a co nevidí! Místo jedné kočky ji tu čekaly rovnou dvě.

„Vypadáš hladově,“ poznala hned paní Mikulková. Sáhla do tašky a vybalila nakrájenou šunku. Jeden plátek dala Elze a jeden byl i pro druhou kočku. Micka neměla šunku už hodně dlouho, tak se olizovala až za ušima.

Paní Mikulková se vydala domů. Elza s Mickou si to rázovaly za ní. Před brankou do zahrady se s Mickou chtěla rozloučit, ale ta se protáhla škvírou v bráně a už byla uvnitř. Elza ji následovala. Paní Mikulková se tomu musela smát.

„Vypadá to, že sis našla kamarádku,“ prohlásila s úsměvem.

Obě kočky prošly kolem jejího Baryka. Pes se divil, ale věděl, že žádné návštěvě ublížit nesmí. Koukal se na Elzu a na Micku a tiše jim záviděl. On tady bydlí už hodně dlouho, a do domu nesmí. Musí být jen na dvorku. A těmhle dvěma kočkám to babička Mikulková dovolí. To je ale nespravedlivé! Aby se na to nemusel dívat, zalezl si raději do své boudy.

Zatímco paní Mikulková vybalovala nákup, Elza Micce ukázala pelíšek. Stulily se tam do klubíčka a něco si tiše mňoukaly. Když je babička Mikulková přišla zkontrolovat, obě spokojeně spaly. Zavřela tedy dveře a šla nakrmit slepice a Baryka. Zalila květiny na okně a pak znova nakoukla do pokoje. Elza s Mickou se ani nepohnuly. Když se začínalo stmívat, paní Mikulková posílala Micku domů. Kočička ale nikam jít nechtěla, a tak měli doma nový kočičí přírůstek.

Takhle to dál nejde!

„Co to má znamenat?“ zlobil se pan Mikulka, když se večer vrátil z práce.

„Co máš na mysli?“ zeptala se paní Mikulková. Opravdu netušila, co se jejímu muži nelíbí.

„Ty kočky se tu snad množí! Ráno tu byla jedna a večer už jsou dvě. To mi musíš vysvětlit!“ naléhal na manželku.

„Nechtěla odejít a já neměla to srdce ji vyhodit. Když uživíme Elzu, uživíme i Micku,“ trvala na svém paní Mikulková.

„Jen jestli uživíš i mě!“ posteskl si pan Mikulka a šel zjistit, jestli bude něco k večeři. Strachoval se o svou porci, když je teď v domě tolik mlsných jazýčků. Jakmile ucítil vůni svíčkové omáčky a uviděl horu domácích knedlíků, na kočky rázem zapomněl. A po večeři už si na ně ani nevzpomněl.

Po jídle se chtěl natáhnout na gauč. Vůbec si nevšiml, že se Elza schovává mezi polštáři. Těžce dosedl. Elzu to vymrštilo. Polekala se a s vřískotem vyskočila. Pan Mikulka se taky polekal. A jak! Srdce mu bušilo jako splašené.

Když se trochu uklidnil, opět se posadil na pohovku. Pečlivě ale zkontroloval, jestli tam není zase nějaká kočka. Nebyla. Sáhl po ovladači, aby zapnul televizi. Dával ho vždy na stejné místo, a tak jen natáhl ruku. Nahmatal něco chlupatého. Znovu se polekal. Hned mu ale došlo, že je to ocas druhé kočky. Micka si sedla na opěradlo gauče a pozorovala poletující mouchu. Když jí pan Mikulka nečekaně sáhl na ocas, s vřískotem vyskočila. Přitom shodila hrnek s kávou. Na koberci byl v tu ránu tmavý flek.

„Takhle to dál nejde!“ zlobil se pan Mikulka.

„Nemůžeme je jen tak vyhodit,“ protestovala paní Mikulková.

„Doma chci mít klid. Proč nemůžou být na dvorku jako Baryk?“

„Baryk je lovecký pes. Navíc má svou boudu. Kdyby pršelo nebo foukal vítr, tak by se kočky neměly kam schovat,“ namítala paní Mikulková.

Pan Mikulka na to nic neřekl. Jen se zvedl z křesla a šel ven, aby se trochu uklidnil. Sotva otevřel dveře, vběhl dovnitř další kocour. Starý pán práskl dveřmi a šel raději štípat dříví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na Elzu je spolehnutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.