Jo Spain

Přiznání

Originální název: The Confession

Vydáno u Quercus Editions Ltd, an Hachette UK company, London, UK 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 Jo Spain

Translation © Blanka Šustrová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8939-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8940-0 (mobi)

Pro přítele z Derry, který neměl možnost napsat svou vlastní knihu.

Odpočívej v pokoji, mo chara.

Prolog

Současnost, 2012

V následujících týdnech mě bude pronásledovat první výtrysk manželovy krve dopadající na obrazovku televize – dokonale diagonální cákanec, každá kapička stéká dolů jako jasně rudá slza.

To a také zvuk jeho tříštící se lebky, na kterou dopadá nespočet ran golfovou holí.

Na tom zvuku je cosi naprosto šokujícího. Nikdy předtím jsem jej neslyšela, a přesto jsem v momentu, kdy k tomu došlo, instinktivně věděla, co se děje. Praskání rozbíjené lebky je podivně a hrozivě nezaměnitelný zvuk.

Před pár minutami jsme se spolu na té televizi, nyní překřížené krvavými cákanci, dívali na krimi thriller. Seděli jsme každý ve svém křesle – v drahých polohovatelných křeslech z černé kůže. Na širokoúhlé LCD obrazovce se právě odehrávala zvláště děsivá scéna. Vrah v seriálu šel už po své třetí oběti, a když ji pronásledoval pustými, strašidelnými lesy, zakryla jsem si rukama oči, protože jsem nebyla schopna sledovat nevyhnutelné. Harry se mi smál, že jsem jako malá holka.

V té chvíli ten cizí člověk nakráčel doprostřed našeho obýváku.

Ani jsme ho neslyšeli vstoupit do domu.

V pravé ruce mu volně visela golfová hůl, ale pokud opominete nečekanost té situace, nezdál se být nebezpečný. Džíny, tričko. Jako by jen tak přišel z golfového hřiště sousedícího se vzdálenějším koncem našeho pozemku.

Harry se na mě otočil, celý paf. Pak vstal, tělo rychlejší než mozek, savec reagující na podivnou invazi na naše území. Ústa už se mu otevírala, aby zformovala první rozhořčenou otázku, a v tom se po něm muž ohnal golfovou holí.

Harry se ohnul v pase, chvilku nemohl popadnout dech. Byl omráčený, ale naše pohledy se setkaly a já uviděla, že mu to během okamžiku došlo. Můj manžel byl vždycky úžasný. Hoďte ho do jakkoliv nepříjemné situace a on z ní do pár minut vybruslí. Uměl mazat med kolem pusy, jak říká moje matka. Jenže tentokrát to vypadalo, že slova nepomůžou.

Harry je silný muž s atletickou postavou. Posiluje několikrát týdně, z toho jednou s trenérem boxu. Posledních pár let byl hodně ve stresu a k vypuštění páry není nic lepšího než se pustit do boxovacího pytle.

Takže když se otočil, aby cizinci tak nonšalantně stojícímu před námi uštědřil pravý hák, pomyslela jsem si Tak a je to.

Jenže nebylo.

Ten muž Harryho praštil znova, zatímco jeho pěst letěla vzduchem.

A znova a znova, nepřestával do něj tlouct. Harry neměl šanci.

Můj manžel teď leží na podlaze, útočník se viditelně potí a heká námahou, zatímco opakovaně švihá holí. Klouby sevřené kolem železa mu zbělaly, svaly na pažích má napjaté.

S každým úderem se ozve bouchnutí, ze kterého se zvedá žaludek, a každý další úder následuje čerstvá krev, chrupavky, sliny, zuby. Z Harryho úst se řinou zvratky a po nohavici jeho béžových kalhot se rozlila tmavá skvrna.

Pořád sedím v křesle a celé to sleduji. Nepromluvím.

Neuteču k telefonu. Nevrhnu se na cizince.

Nejradši bych si před tím vším tady zakryla oči. Chci si před tou hrůzou zakrýt oči stejně, jako jsem to udělala u thrilleru v televizi.

Nakonec bušení přestane. Muž povolí stisk na golfové holi a prohlédne si škody.

Harry je k nepoznání. Všude je krev. Tohle tím lidé myslí, když použijí výraz „rozmlácený na kaši“. Tohle… svinstvo. Stěží člověk. Leží tu muž, kterého znám skoro celý svůj dospělý život. Muž, který mě držel za ruku, líbal mě na rty, ležel vedle mě, byl ve mně – znám každý centimetr jeho těla a teď nepoznávám ani kousek.

Pak se vetřelec skloní k Harryho uchu a něco mu pošeptá, tiše, jemně, jako milencova sladká slůvka.

Cože? Co mu to řekl?

Muž se narovná a pozoruje mě. Má tmavé oči – vlastně černé. Také černé vlasy. Ne tmavě hnědé, ale černé jako uhlí. Tlusté obočí. Plné rudé rty. Je mladší než já, ale zase ne o tolik, asi tak o deset let. Je pohledný. Přestože je celý od krve mého manžela.

Vím, co je zač. Zúčtování.

Já a Harry nejsme perfektní. Všichni máme svá tajemství, ne? Malé, malicherné lži. Ty větší hříchy.

Ale co Harry udělal, že vyprovokoval tohle?

Oči mi to táhne zpět k jeho tělu a vzlyknu. Častokrát jsem si Harryho představovala mrtvého, ale ne takhle… nikdy jsem si nemyslela, že to bude vypadat takhle.

Pak se muž otočí na patě a vyjde ze dveří obýváku.

Jednoduše odejde.

Mlhavě zaregistruji, že se vchodové dveře otevřely a s prásknutím zavřely.

Jsem sama až na zakrvácenou a umlácenou postavu na podlaze pár centimetrů od mých nohou.

Až v tu chvíli něco konečně udělám, moje tělo se odhodlá k činu.

Pomočím se.

ČÁST PRVNÍ

Julie

Když jsem Harryho poprvé potkala, řekl mi, že pracuje ve finančnictví.

Co to vůbec znamená? Zeptala jsem se. Pro mě bylo finančnictví termín, který elegantně oblečení muži používali pro nejednoznačná zaměstnání v nově postavených kancelářských budovách v hlavním městě. Nebyla to opravdová zaměstnání. Já vyrostla v malé vesničce na irském venkově. Byla jsem zvyklá na chlapy v montérkách, s rukama plnýma mozolů a ohnutými zády, s tvářemi ošlehanými větrem a celkově menším pocitem toho, že mají na všechno nárok.

Na začátku devadesátých let se v Irsku „finančnictví“ rozjelo opravdu ve velkém. Osmdesátá léta byla pro naši zemičku bezútěšná: masová emigrace a nezaměstnanost, vysoké daně, politici až po krk v úplatcích a ošemetných obchodech. Ale v devadesátých letech došlo k posunu. Nikdo z nás nevěděl, že se stát chystá vykročit na cestu keltského tygra. Do Irska proudilo bohatství a panečku, nikdy jste nepoznali národ, který by se s penězi tak rychle sblížil. Přísahali byste, že jsme nikdy nestrádali.

Moje rodinné zázemí mě nepřipravilo na to, co mělo přijít. Táta hospodařil na malé farmě dlouho předtím, než z toho Evropská unie udělala výhodný byznys, a máma zůstala doma a vychovávala jedno dítě za druhým. V sedmdesátých letech se k ní nedostalo, že je všem úplně fuk, co si papež myslí o kondomech i o tom, co se děje v manželské posteli. Naštěstí pro mě. Z naší rodiny jsem byla nejmladší. Zbožňovali mě a rozmazlovali tak, jak to jen šlo s tím málem, co jsme měli.

Jenže já nikdy nebyla spokojená. Leitrim mi neměl co nabídnout. Protože jsem díky bohu byla poslední z vrhu, nikdo neočekával, že se budu potloukat po farmě nebo bydlet blízko. Všechny tyto povinnosti převzali moji starší sourozenci. Mně bylo dovoleno dokončit školu a taky jsem tvrdě dřela – dost na to, abych získala tu největší odměnu: místo na Trinity College v Dublinu, v programu humanitních věd. Chtěla jsem se stát učitelkou. Četla jsem Šanci pro lásku od Maeve Binchyové. Noví kamarádi, hlavní město, každé léto tři měsíce prázdnin a skvělý důchod? Ano, prosím.

To, že jsem opustila kraj, bylo první známkou toho, že už jsem jiná generace. Chudák moje babička málem dostala infarkt, když slyšela, kam se chystám. Dobře, bylo to v devadesátých letech, ale už měla svoje roky – přesněji osmdesát pět – a za ta desetiletí do ní vtloukli celou řadu zásad. Za prvé, svobodná děvčata se sama nestěhují z Leitrimu do Dublinu, až na případy, kdy se musí vypořádat s nepříjemným a nechtěným překvapením v břiše. Za druhé, nechodí na vysokou školu, leda proto, aby se vzdělávaly jako kadeřnice nebo sekretářky. A za třetí, pokud už se chystají vyhodit oknem všechny venkovské tradice, určitě nepůjdou na Trinity College, která praská ve švech záludnými a povýšeneckými protestanty. Myslela si, že katolíci tam mají pořád vstup zakázán.

Ukázalo se, že měla pravdu. Trinity se pro mě ukázala velice nebezpečnou. Ani ne to místo, jako spíše lidi, které jsem tam potkala.

Harryho McNamaru jsem poprvé uviděla na fakultním plese ve třetím ročníku, v roce 1994.

Můj doprovod se, jak my venkované říkáme, „zhulákal“, a to ještě nebyla ani půlnoc. Moje kamarádka Grace mě taky opustila, aby se mohla přisát na obličej doktorandovi biologie. Nechána na pospas sama sobě, toulala jsem se po různých starých kamenných nádvořích a má tvář měnila barvu pokaždé, když jsem prošla kolem jednoho z různobarevných reflektorů strategicky umístěných tak, aby ozařovaly viktoriánské zdi Trinity College. Doufala jsem, že narazím na některého z přátel a ukončím večer ve společnosti někoho dalšího. Nikdy jsem se totiž necítila dobře sama.

Uslyšela jsem hlubší zapískání, po kterém následovalo:

„No jestli tohle není Jessica Rabbit.“

Harry na mě zavolal z kroužku lidí, kteří kolem něj byli shromáždění jako kolem středu vesmíru.

Ležérně se opíral o zeď rektorovy zahrady a byl středem pozornosti. Kolem krku mu visel rozvázaný motýlek a z koutku úst mu trčel doutník. Byl bez výjimky tím nejkrásnějším mužem, kterého jsem kdy spatřila. Vypadal tak ne-irsky. Husté, vlnité hnědé vlasy rámovaly jeho opálenou, ostře řezanou tvář a na sobě měl drahý smoking – ušitý perfektně na míru, tak, jak by měl muž nosit oblek. A dost přiléhavý na to, abych viděla, že má pevné a svalnaté tělo sportovce.

Ale jeho úsměv… ach, jeho úsměv o všem rozhodl. Když ke mně přicházel, skupinka se rozestoupila jako Rudé moře před Mojžíšem, všichni záviděli nově příchozí, která si tak snadno a bezděčně získala jeho pozornost.

„To mluvíte na mě?“ zeptala jsem se se zdvihnutým obočím, rozhlížela se kolem a předstírala, že kontroluji, jestli ten komentář nepatřil někomu jinému. „Tohle vás baví? Hulákat sexistické poznámky na cizí ženy?“

Líbila jsem se mu a byla jsem zvyklá na pozornost opačného pohlaví.

Narodila jsem se s plavě kudrnatými vlasy, nebesky modrýma očima a plnými rudými rty, což je podle mě pro většinu mužů atraktivní. Nicméně mou největší zbraní byly moje křivky, jak už si Harry evidentně stačil všimnout. Vždycky jsem byla drobounká (sestry mě kdysi láskyplně přejmenovaly na kapesní panenku Polly Pocket). Ale s pubertou jsem se opravdu hodně vyvinula. Všechny Fergusonovy holky si byly podobné, blonďaté kudrny a krásné tvářičky. Ale žádná z nich neměla můj hrudník. Moje sestry byly znechucené.

Tu noc, co jsem upoutala Harryho pozornost, jsem věděla, že vypadám sexy. Měla jsem na sobě dlouhé, přiléhavé smaragdové večerní šaty. Začaly jako levný kousek z Primarku, ale jen co na ně sáhla Graceina maminka a zkrášlila je na šicím stroji, změnily se v úplnou nádheru.

„Ježíši,“ vyhrkla Grace zelená závistí. „Mami, ty bys mě v takovým oblečku nenechala přejít přes práh, ale Julie do toho skoro zašiješ?“

„Víš, že tě miluju, růžičko, ale s Juliinou postavou se dá pracovat,“ odpověděla paní Delaneyová, a přelétla pohledem Graceiny lentilky pod kobercem.

„Všechno, co nemám, jsem zdědila po tobě, ty hrozná stará ženská,“ zabrblala Grace.

Ty šaty by mnohem líp posloužily mé do sexu zblázněné kamarádce. Na rozdíl od spousty svých vysokoškolských spolužaček jsem tu nebyla proto, abych si našla chlapa. Zbožňovala jsem, že naše máma byla vždycky doma, ale myšlenka na to, že budu mladá usazená domácí puťka, ve mně vyvolávala paniku. A rozhodně jsem nechtěla skončit zbouchnutá ještě předtím, než budu mít na ruce prsten.

Nalhávala jsem si, že jsem slečna Nezávislá. Nic jsem o sobě nevěděla.

Když jsem Harrymu odsekla, zasmál se a z pusy mu vylétlo „ts ts“.

„Je snad sexistické upozornit na to, že jste ta nejkrásnější žena kolem? Upřímně, nevím, s kým jste dnes večer přišla, ale ten muž musí být hlupák, že vás nechal o samotě. Ledaže už jste na to přišla a nechala ho?“

Chtě nechtě jsem se usmála.

„Je… někde.“

„Aha. Takže zatímco je někde, využiju té příležitosti, abych se vám dvořil, a začnu tak, že nám seženu šampaňské. Nehodí se přece, abyste se tu procházela jako bohyně bez drinku v ruce. A musí to být ten nejlepší.“

„Na šampaňském jsem opravdu nevyrostla,“ odfrkla jsem si. „A řekl jste zrovna, dvořit se‘?“

Začervenal se.

„To jsem řekl, že? To ty vaše šaty. Vypadají, jako by byly vyrobeny na míru přímo vám a vašim… no, přednostem. Nepamatuji si ani, jak se jmenuji, natož pak v jakém století zrovna jsme.“

„Páni. Povězte mi, to jste cvičil před zrcadlem, než jste šel dnes večer ven, nebo takový opravdu jste?“

„Teď vážně – předstírala byste takovou ubohost?“ Sklonil hlavu a usmál se na mě zpod ofiny, jako roztomilé hnědooké štěně. „Prosím, už mě nemučte. Ta banda za mnou sleduje, jestli to zvládnu, a pokud mi dáte košem, moje pověst bude úplně v troskách. Můžete alespoň předstírat, že si nemyslíte, že jsem úplný kretén?“

„Zželelo by se mi vás, ale slíbil jste mi drahé šampaňské a nikdo mi ho nenalévá.“

„No tak to vidím světlo na konci tunelu, kterým mě nutíte se plazit. Šampaňské je, akorát jste nebyla v tom správném baru.“

„Jo, jo. Abyste věděl, mě si koupit nemůžete. Bublinky nebo nic.“

„Říkáte, že jste k nezaplacení?“

„Bingo hned na poprvé.“

Nejsem klišé. Nezamilovala jsem se do Harryho McNamary jen proto, že uměl mazat med kolem pusy a náhodou měl za barem rezervovanou krabici bublinek pro absolventy. A i když byl okouzlující a já přiopilá, ani náhodou bych s ním do postele nevlezla. Pořád jsem byla holka z malé vesnice – zdaleka ne tak světaznalá, abych šla do rychlovek na jednu noc.

Bavili jsme se a já zjistila, že už je bývalý student, což vysvětlovalo jeho přístup do absolventského baru.

„Proboha, kolik vám je?“ zeptala jsem se. „Vědí na fakultě, že jste tady a pasete se na mladých, zranitelných ženách? A co tedy opravdu děláte – v tom finančnictví?“

To ho pobavilo.

„Je mi dvacet sedm,“ odpověděl. „Doufám, že vám nepřipadám starý. Vám je kolik – lehce přes dvacet? Ale no tak. Já jsem sotva predátor. A zaměstnání? Jsem bankéř. Svým způsobem.“

„Aha! No proč jste to prostě neřekl? Pracujete v bance. Proč dneska všichni používají takové nóbl termíny jako, finančnictví‘ a, poradenství‘? Ze mě bude učitelka. Ne, poskytovatelka vědomostí‘. Co? Čemu se smějete?“

„Vám,“ řekl a naklonil se ke mně, až se jeho kaštanové oči s dlouhými řasami zastavily jen pár centimetrů od těch mých a já na rtech ucítila jeho horký dech vonící po mátě a alkoholu. „Váš přízvuk bych mohl poslouchat celou noc. Je melodický. To jste vždycky tak upřímná?“

„Ach a já jsem si myslela, že se mi smějete, protože chci být jen učitelka.“

Přiblížil se mi k uchu a zašeptal: „Ale no tak. Ty bys nemohla být jen tak něco.“

Stáhla jsem se, celá červená a vyděšená z toho, jak moc mé tělo reagovalo. Pořád jsem byla panna, ale v hlavě se mi honilo jen Chci, aby mě šukal do bezvědomí. Ukázalo se, že jsem latentní děvka.

„Chceš odsud vypadnout a dát si drink někde mezi čtyřma očima?“ zeptal se.

„Ne. Mám tu kamarádky. Musím je najít. Máme pravidlo – domů se vracíme všechny společně.“

„Ale no tak. Vykašli se na ně. Noc je mladá. Je jenom… sakra, vždyť zatím ani nesvítá. Ještě to s tebou nevzdám.“

„Ani já se snadno nevzdávám,“ řekla jsem. „A támhle vidím svoji kamarádku Grace. Vypadá to, že vyšla ven na vzduch. Musím jít.“

Všechno na Harrym působilo jako afrodiziakum. Nejen jeho vzhled – bylo to jeho sebevědomí, síla, kterou vyzařoval, ta sebejistota. Byl trochu starší a sváděl mě, ale nebyl slizký.

Něco na něm bylo. Něco… nebezpečného. Jako by nehrál podle pravidel.

Vždycky jsem byla hodná holka. Hodné holky mají chodit s hodnými kluky. Ale být středem Harryho pozornosti bylo omamné.

Nakonec mě to k němu táhlo víc, než jsem tušila. Byla jsem ambiciózní mladá žena, ale byla jsem zvyklá na to, že mě někdo miloval. Mohla za to moje velká rodina, která vždycky držela pevně při sobě. Možná jsem si chtěla vyšlapat do světa vlastní cestičku, ale nechtěla jsem na to být sama.

A myslím, že jsem něco podobného vycítila i v Harrym. Postupem času jsem zjistila, že nebyl tak sebevědomý, jak navenek vypadal. Rád měl kolem sebe lidi, poskoky a patolízaly. Ale nikdy neměl nikoho, na kom by mu záleželo. Žádnou rodinu, jak jsem se později dozvěděla, a žádné opravdové přátele. Pustil si k tělu jen pár lidí.

Tu noc na plese jsem mu dala svoje číslo.

Tehdy jsem ale nevěděla, že Harry přišel na ples s doprovodem. Ve chvíli, kdy mě uviděl, s ním nebyla – možná šla na záchod, přepudrovat se nebo tak něco. Než se vrátila, Harry už byl pryč.

Mohli byste říct, že to byla láska na první pohled a že ona byla v příběhu jen vedlejší postavou.

To by byla romantická interpretace.

Záleželo by snad na tom, kdybych věděla, jak jednoduše dokáže ženy sbalit a odkopnout? Harry by to nejspíš překroutil a já bych mu to pravděpodobně uvěřila. V tom jsme dobří oba, ale hlavně on.

Jako když mi tu noc řekl, že je bankéř – co ale nezmínil, nebo mě neopravil, bylo to, že on v bance jen nepracoval.

On ji vlastnil.

Krátce po dvacítce Harry založil vlastní banku; zabývala se především financováním začínajících developerských firem vedených začínajícími finančníky. Byl to muž zvyklý na to, že dostane, co chce.

Odolávala jsem mu měsíce, díky čemuž bylo to uhánění mnohem víc vzrušující.

To už jsem do něj byla úplný blázen – a on do mě taky.

Úplně nás vidíte, co?

Mladí, nevinní, plní naději, zamilovaní.

Přesně takoví jsme byli na začátku naší pohádky. Ale víte, jak to s pohádkami bývá.

Někdy jsou temnější, než si dokážete představit.

Alice

„Zavírám.“

„Cože? Jak to myslíš, že zavíráš? Nemůžeš zavřít, vždyť jsme teď začali.“

„Zavírám.“

Doherty ukázal ruku, aby se podívali na čtyři kluky a tři esa. Policisté kolem stolu zabručeli a zahodili znechuceně karty, zatímco mladý strážník shrábl svou výhru.

„Jsi pěkná kunda, Doherty,“ zavrčel vedoucí stanice, seržant Dean Gallagher, a pomyslel si, že by měl založit loterijní syndikát a nařídit Dohertymu, ať každý týden vsadí. Už jen Alice měla větší štěstí, ale ta by nikdy neztrácela čas něčím tak nedůležitým, jako byl karban.

Kde vlastně byla?

Seržant zvedl hrneček, aby si usrkl čaje, ale vyplivl ho, jakmile zjistil, že už byl vlažný. Odrazil se nohama, přejel zpátky ke svému stolu a vylil zbytek čaje do květináče s umělou kytkou. Doktor mu říkal, že má víc chodit. To prý byl na ischias nejlepší lék. Ale když ho chytla záda, preferoval ibuprofen, nahřívací náplast, sem tam nějaký ten prášek na uvolnění svalů a vybití si vzteku na tom, kdo se na něj opovážil podívat úkosem.

„Doherty,“ zavolal přes rameno, „Dávám ti šanci vykoupit se a být zase můj nejoblíbenější. Postav na další čaj, a zatímco se bude vařit voda, skoč do té nonstop benzinky a kup sušenky.“

Gallagher si k sobě přitáhl haldu papírů, přeletěl pohledem ten nahoře a spustil hlavu do dlaní. Ten týden měl zrovna noční a bylo brzké sobotní ráno. Usoudil, že by měl dostat pochvalu už jen proto, že se v práci ukázal, a nikdo by neměl očekávat, že bude něco dodělávat i po denní šichtě. Záviděl svým detektivům, kteří stále ještě dělali to, co by se dalo pokládat za pořádnou policajtskou práci, a ne tohle posraný papírování.

Jeho přítelkyně, se kterou byl zasnouben už dva roky, doma nebyla vůbec solidární. Plánovala svatbu století – podle všeho sama –, což ji úplně vyčerpávalo a neměla „sakra náladu na to jít sakra brzo do postele“.

„A máš aspoň chuť na sex?“ zavtipkoval nedávno a za odměnu dostal přes hlavu svatebním časopisem tlustým jako telefonní seznam.

Doherty se vrátil a přešlapoval nad šéfem.

„Nevidím žádný slepovaný,“ řekl Gallagher, oči upřené na dokument s obviněním na vršku hromady. Poškrábal se na pupínku pod vousy – kousanec nebo vyrážka, nebyl si jistý, co to bylo, ale svědilo to jako blázen. Asi vyrážka. Byl hodně ve stresu.

Doherty neodpověděl a nervózně zatínal ruce.

Seržant vzhlédl k vytáhlému mladíkovi a všiml si, že jeho obyčejně kamenná tvář byla plná paniky.

„Vyklop to.“

Předtím byli vytíženější, typická sobotní noc, ale během posledních pár hodin se to uklidnilo. Mělo mu to dojít.

„Dole je muž, celý od krve. Říká, že někoho zabil.“

„Děláš si srandu?“

„Ne. Opravdu. Vážně nežertuju, seržante.“

„Já vím, že si sakra neděláš srandu, to se tak jenom říká. Ježíši. Fajn. Kde je? Koho říká, že zabil?“

„Nikoho. Teda, ne, říká, že někoho zabil, ale ne koho. No prostě někoho, vypadá to tak. Je v zadržovací cele.“

„Jako bych poslouchal shakespearovskou prózu.“

„Cože?“

„Ale nic. V zadržovací cele. Má na sobě krev oběti, nebo svou vlastní? Nikdo k němu nepůjde bez rukavic, slyšíš?“

„Nevypadá, že by byl zraněný. Sedí na podlaze a mlčí. Co ho tam zamkli, neřekl ani slovo. Je to… děsivý. On je děsivej.“

„Děsivej? Zníš jak pětiletý děcko. Jdu dolů. Tajemství zabalený do hlavolamu a svázaný hádankou v neděli v jednu ráno. Úžasný.“

Gallagher už se chystal s bolestí vstát, když v tom po schodech nahoru přiběhla Sylvia z recepce. Ačkoli se zrovna snažil zpracovat zprávy od Dohertyho, nemohl si seržant pomoct a musel se pokochat tím, jak Sylvii ve svetříku poskakovala prsa, když vběhla do otevřeného prostoru kanceláře.

Před třemi týdny byl v pokušení. Byli na pracovním večírku a ona mu opilá na mol řekla, jak je jí mizerně. Pětatřicet a po nějakém rande ani stopy, natož aby měla vztah.

„Mám víc pyžam než šatů na rande,“ bulela mu na rameni. „A víte, seržante,“ ztišila hlas a ztěžka mu dýchala do ucha, „vždyť já si chci jenom pořádně zašukat.“

Byla to ničivá připomínka toho, proč zůstal sám až do čtyřiceti.

„A teď co?“ povzdechl si, jakmile si to namířila rovnou k jeho stolu. Ani ne před čtvrt hodinou hráli karty.

„Zrovna jsem vzala telefon. Harry McNamara. Je mrtvý. Zavraždili ho.“

Sylvia to ze sebe skoro vyzvracela.

„Volala jeho žena. Mají dům v Dalkey. My jsme nejbližší stanice s plným počtem personálu. Ona…“

„Počkejte.“ Gallagher cítil, jak se mu z tváře vytrácí barva. „Harry McNamara? Ten Harry McNamara?“

„Ano! Vždyť vám to říkám. Harry McNamara. Jeho žena zavolala na tísňovou linku. Chvíli trvalo, než ji dispečer uklidnil, ale řekla, že jim zrovna do domu vešel muž a napadl ho. Úplně cizí chlap. Zrovna je tam záchranka.“

„Ty bláho.“ Gallagher zvedl ruce, jako by snad mohl zastavit problém, který se na ně řítil rychlostí rozjeté lokomotivy. „To nesmí přistát u nás. McNamara je bohatej. Je slavnej. Je… To je velkej průser. Za pár hodin mi končí služba.“

Seržant se posadil zpátky na židli a v hlavě mu svítala myšlenka tak absurdní, že ji skoro nemohl vyslovit.

„Ten chlap dole, co se přišel udat. Neexistuje tady náhodou šance…“

Gallagher, Doherty a Sylvia se na sebe podívali a všichni mysleli na to samé. Ne, to přece nebylo možné, nebo ano?

Seržant křečovitě svíral opěrky židle a vyhodnocoval, jak na obě situace zareagovat a jestli by je měl vůbec považovat za propojené. Na tohle potřeboval své nejlepší. Čím větší zločin, tím větší pozornost médií a taky větší průser.

„Předpokládám, že pohotovost už tam je?“ řekl. „A kde je Alice Zrůdyová?“

„Jmenuju se Alice Moodyová, vy pitomče. Tady jsem.“

Gallagherova vrchní detektiv seržantka dorazila nahoru po schodech, v podpaží už se jí po třech patrech objevovala kola potu a její řídké vlasy v barvě myší hnědi se leskly potem, který jí vyrazil na hlavě.

Pokaždé, když vyšla schody, předvedla uvěřitelné vystoupení člověka na pokraji infarktu.

Gallagher zakroutil hlavou a sledoval Alice, jak lapá po dechu. Má rekordní počet vyřešených případů, říkal si už poněkolikáté. Mělo by být jedno, jak je velká. Ale stejně se pořád nemohl dostat přes výšku a šířku té ženské. Bylo to dechberoucí. Jako chodící sekvoje.

„Zrovna jsem mluvila s pohotovostí,“ řekla a opřela se o zábradlí na vrchu schodiště. „Byli odtamtud jen kousek a do domu se hned dostali. Záchranáři tvrdí, že Harry McNamara žije. Jen tak tak.“

„No dobře,“ pronesl Gallagher a vstal. „Není mrtvý; zatím si můžeme oddechnout. Pojďte se mnou, detektiv seržantko Moodyová. Dřív, než podnikneme cokoliv dalšího, mrkneme se na toho blázna, co se přišel udat.“

Při pomyšlení, že bude muset znova po schodech, Alice zaúpěla, ačkoli to bylo tentokrát dolů, ale vypadalo to, že jí to Gallagher ulehčí. Vstal ze židle a přibelhal se k ní, každý nesmělý krůček doprovázený bolestným svraštěním obličeje. Recepční Sylvia už se chystala vrátit na své místo, ale jak zpozorovala pomalý postup raněných a sípajících, otočila se zpátky ke kuchyňce vzadu a šla vařit kávu.

„Tak je to ten, co napadl McNamaru, seržante?“ zeptala se Alice. „Nebo jinej potížista? Mohli bychom mít takovou smůlu?“

Gallagher pokrčil rameny.

„Jasně, že mohli. Tento týden nemám k dispozici žádné další detektivy. Murphy má neschopenku a Blbý a Blbější dělají na tom gangu. Jasně, že nám do klína mohlo přistát něco obrovskýho a děsivýho.“

Alice se povzdechla, ale on věděl, že jí absence ostatních detektivů byla fuk. Raději pracovala sama. Bylo to jednodušší než s sebou tahat idioty ke každému jasnému závěru.

Dole otevřel dveře zadržovací cely.

Kvůli novému obyvateli byli ostatní podezřelí přestěhováni jinam. Seděl uprostřed na podlaze, ruce obtočené kolem nohou v džínech, kolébal se tam a zpátky. Světlé tričko měl potřísněné krví, stejně jako ruce, paže a obličej. Vypadal poměrně mladě. Asi lehce po třicítce? Měl tmavé, skoro asfaltově černé vlasy, stejně jako svraštělé obočí. Pod tím vším to byl atraktivní muž.

Upřeně se na ně zadíval, jeho oči byly dva velké měsíce na prázdné tváři.

Alice otevřela ústa, aby něco řekla, ale nevyšlo z ní ani slovo. Gallagher byl v šoku jen o něco méně. Jako by ten muž právě přijel z nějakého krvavého obětního rituálu.

„Eh… Já jsem vedoucí stanice, seržant Dean Gallagher a tohle je detektiv seržantka Alice Moodyová,“ řekl. „Bylo nám oznámeno, že jste se přišel udat a tvrdíte, že jste někoho zavraždil. Koho myslíte, že jste mohl zabít?“

„Já ho zabil.“

Gallagher s Alicí si vyměnili pohledy. Převzala opratě.

„Nebylo by vám pohodlnější, kdybyste se posadil na jednu z těch laviček, pane?“

Muž nic neřekl, jen se dál kolébal.

Psycho testy, řekla nehlasně Alice Gallagherovi. Seržant zavrtěl hlavou, dopálenější s každou minutou.

Na tohle drama neměl síly. Ještě aby tak utrácel z rozpočtu za nějakýho chlapa v obleku, co přijde na stanici a řekne, že ten chlápek na zemi je blázen. To bylo jasný.

„Můžete nám říct, jak se jmenujete?“ zeptala se Alice.

„JP.“

„JP. Jako Jay Pee, nebo jsou to vaše iniciály?“

„JP jako John Paul, stejně jako papež Jan Pavel. Narodil jsem se v roce 1980. Když jsem přišel do Irska, učitelé to zkrátili na JP, protože nás ve třídě bylo se stejným jménem aspoň pět a moje příjmení bylo taky častý. Vyrostl jsem v Londýně, ale rodiče byli katolíci.“

Hodně slov a pořád to kolébání. Tam a zpátky. Bylo to skoro hypnotické.

„A vaše příjmení?“

„Carney.“

„Hmm. Dost časté.“

Dva policisté zírali na muže, který už měl jméno. Svým způsobem to byl pokrok, ale pořád byli znepokojení tím, že slyšeli klidná, normální slova z úst muže, který byl rozhodně zmatený.

„Takže JP,“ řekl Gallagher, „teď jen potřebujeme, abyste nám řekl jméno toho člověka, o kterém si myslíte, že jste ho zabil. Všechny podrobnosti si můžeme poslechnout, jakmile vás budeme mít v pořádné výslechovně. Máme k dispozici právničku – může sem přijít, tedy pokud nebudete chtít zavolat vlastnímu zástupci.“

JP zavrtěl hlavou.

„Nechcete právníka?“

„Ne. Já nevím, jak se jmenoval ten muž, kterýho jsem zabil.“

„Promiňte?“

Gallagher a Alice si vyměnili pohled a zadívali se zpátky na JP.

„Jak tohle můžete nevědět, najel jste do něj autem?“ zeptala se Alice. Možná měl otřes mozku. To by vysvětlovalo, že se tak divně chová. Doktor už byl na cestě, aby se na něj podíval; už brzy budou vědět. „Nebo jste se s někým popral? Jak jste skončil celý od krve?“

JP pokrčil rameny.

„Prostě jsem do něj pořád bušil,“ řekl pomalu jako ve snách. „Prostě jsem přišel k nim domů. Nevím, kdo to byl. Zadní dveře byly odemknutý, já vešel a v obýváku byli muž a žena.“

Alice cítila, jak jí v žilách tuhne krev. Tohle musel být ten chlap, co zaútočil na Harryho McNamaru.

„Promiňte,“ ozvala se, „ale říkáte, že jste vnikl do domu nějakého páru, do domu, který jste neznal, a napadl muže uvnitř? Kde to bylo?“

JP pokrčil rameny.

„Já nevím. Bylo to tam hezký. Já jsem chodil a chodil a nemohl jsme se zbavit pocitu… Ne-nemohl jsem… já byl tak plnej vzteku. Pak jsem přišel na to golfový hřiště a v tom domě se svítilo…“

„Už nic neříkejte,“ zvedla Alice prst. „Seržante, můžu s vámi na chvilku mluvit?“

Gallagher přikývl a vyšli ven.

„Zadní strana McNamarova domu sousedí s golfovým hřištěm,“ řekla, jakmile byli venku na chodbě.

„Jak to víte?“

„Jak to, že vy to nevíte? Psali to ve všech novinách, když byl ten soud. Obrovskej barák, okna od podlahy po strop. Z jiných domů tam není vidět, to je jasný. Než přijde obhájce, neměl by už nic říkat.“

„Souhlas,“ kývl Gallagher.

„Očividně si myslí, že je McNamara mrtvý,“ řekla Alice. „Bude zajímavý vidět, jak zareaguje, až zjistí, že je naživu.“

„Předpokládám, že se mu uleví. Mně se ulevilo. Krásně se to samo vyřeší.“

„To jako vážně?“ naklonila Alice hlavu. „Věříte tomu, že to byl prostě jen náhodný útok?“

„Vy ne?“

„Harryho McNamaru teď u nejvyššího soudu zprostili obžaloby v několika případech finančních podvodů. Většinu jeho kolegů z HM Capital odsoudili. Jako ředitel tý banky byl až po krk ve všem možným, ale z toho hnoje vyšel a voněl po fialkách. Lidi pravděpodobně stojí frontu až za roh, aby si do něj mohli bodnout. Fakt si myslíte, že by ten úhoř měl takovou smůlu, že by mu po tom, z čeho všeho se vykroutil, do obýváku nakráčel nějakej cizí chlap a začal ho mlátit hlava nehlava? Váš chlapík tamhle ho musel aspoň poznat.“

Gallagher se zamračil.

„Bankéře člověk vždycky nepozná. Není to hvězda z reality show. Je známej hlavně ze záběrů před soudem ve zprávách a sem tam z obrázku v The Times. Většina lidí to vytěsní. Znám ho podle jména a reputace, ale ani já si nejsem jistej, že bych ho poznal na ulici nebo když doma odpočívá v civilu. A jen proto, že měl štěstí v byznyse, ještě neznamená, že bude mít automaticky štěstí v životě. Věřte tomu nebo ne, bohatství vám nesmrtelnost nekoupí.“

„Vy potřebujete psycho testy.“

„Vy mi dáváte, Moodyová. Fajn, zavolejme sem jednoho z těch podivínů s křišťálovou koulí, aby nám potvrdil, že má JP o kolečko míň.“

„To je paranormální médium, seržante, a myslím, že vy tu potřebujete experta, aby dokázal, že není blázen,“ odpověděla Alice. „Říkám vám, jestli ten chlap nevěděl, že útočí na jednoho z nejslavnějších bankéřů v zemi, tak příští pátek koupím celou tuhle zatracenou policejní stanici a rundu k tomu.“

„Ha. Já piju trojitou whiskey. I dobrým lidem se dějou špatný věci, Moodyová.“

„To je právě to, seržante, ne? Harry McNamara není dobrý člověk.“

„Možná ne. Ale jestli je tam ten chudák na hlavu, nezáleželo by na tom, i kdyby byl McNamara sám ďábel. Já jen říkám, že to vypadá, že Harry měl prostě smůlu.“

JP

Říká se, že když se vám v dětství stane něco hroznýho, máte mnohem živější vzpomínky.

Je to tak.

Ne všechny moje vzpomínky jsou špatný. Je vtipný, že zrovna takhle mi víří hlavou, zatímco tady sedím a přemýšlím nad tím, co se zrovna stalo.

Co jsem udělal.

Nevím, co bylo za roční období. Myslím, že bylo horko – nicméně bylo slunečno. Máma mě vzala k moři. To bylo fakt něco. Bydleli jsme v paneláku ve východním Londýně a já moře předtím viděl jen v telce.

Na stanici Victoria jsme nastoupili do vlaku. Byl nacpanej – úředníci spěchali na víkend do východního Sussexu –, ale nakonec jsme si sedli, protože mě máma měla s sebou. Seděl jsem jí na klíně, už mi bylo skoro pět let, samá ruka, samá noha a ostré kůstky.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Pryč,“ odpověděla.

Přemýšlel jsem na tím, proč nejede táta. Ale věděl jsem dost na to, abych se neptal.

Občas se máma s tátou hádali a ona hodně ječela a bila ho. Pak musela odjet na chvíli pryč. Asi jsem si myslel, že se to opakuje a tentokrát mě bere s sebou.

Díval jsem se z okna, jak město mizelo a nahradily ho činžáky na předměstí a pak pole. Chvíli jsem spal, pak jsme přestoupili a přijeli na místo.

Ze zlatýho písku pobřeží východního Sussexu jsem byl šťastnej jako blecha, pobíhal jsem kolem naboso, pokřikoval a u toho jsem do vzduchu kopal měkkej písek. Chtěl jsem jít do vody, ale nepřivezla mi žádný plavky. Říkal jsem si, proč by někdo jezdil na pláž bez plavek?

Máma vypadala nervóznější a ustaranější než obvykle. Myslel jsem si, že na tyhle výlety jezdila,aby se jí udělalo líp’. To jsem tehdy zaslechl, když se táta bavil se sousedama. Nemohl jsem pochopit, proč si to se mnou neužívá. Byli jsme spolu na prázdninách – v mojí hlavě to byl ten nejlepší den na světě.

Ale ona si pořád držela břicho a šeptala si pro sebe něco o miminech, a že všechno teď bude lepší.

Jak hodiny ubíhaly, vypadala, že se trochu uvolnila. Když jsem se proháněl ve vlnách s kalhotama vyrolovanýma až k zadku, zvedly se jí koutky úst.

„Pojďme se navečeřet,“ zavolala. „Musíš mít hlad jako vlk, John Paule.“

Šli jsme po mole a ona nám koupila rybu s hranolkama – nejlepší, jakou jsem kdy jedl.

„Co tam dělají ti pánové?“ zeptal jsem se.

„Tak se podíváme, ne?“ řekla a zavedla mě k rybářům, kteří seděli na konci mola.

„Nazdar, chlape.“ První muž, k němuž jsme dorazili, se usadil na okraj skládací židličky, jakou jsem vídával na zahrádkách vedle hřiště. Vedle sebe měl položený kbelík, termosku s čajem a kouřil cigarety značky Benson and Hedges. V jedné ruce držel udici a vlasec mizel ve vodě pod námi.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se, zvědavost přemohla stydlivost.

Usmál se na matku.

„Z Londýna?“

Vyděšeně na něj zírala. Sevřela mi silněji ruku.

„Proč se ptáte?“ řekla.

Pokrčil rameny: „To ten přízvuk, paní. Omlouvám se, nemyslel jsem to zle.“

„Aha. Jistě. Ano.“ Mámina ruka trochu povolila. „Pardon.“

„Jak se jmenuješ, kluku?“

„JP. A máma je Betty. Se dvěma T.“

Naštvaně mlaskla, zmáčkla mi ruku, až to zabolelo.

Nevěděl jsem, co jsem provedl.

Podíval se na ni a pak zpátky na mě.

„Ty se z města se jen tak nedostaneš, co, synku?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„No, mrkni na tu rybu, kterou se zrovna láduješ. Tu jsem ti pravděpodobně chytil já.“

„A jak?“ zeptal sem se. Nebyl jsem tak hloupej, abych nevěděl, že ryba je živá bytost, ale byl jsem tak nevinnej, že jste mi mohli říct, že ryby žijí na stromech.

„Ryby jsou v moři,“ zasmál se, „A já je chytám na vlasec. Podívej se sem do kyblíku.“

Nahlédl jsem do jeho kovovýho kbelíku a uviděl tři nebo čtyři malý, mrtvý, kluzký tvorečky, kteří na mě zírali prázdnýma černýma očima.

„Vy jste je vytáhl z moře?“ zeptal jsem se. „Máte jich spoustu.“

Cukl mu koutek. Prut se zaviklal a on ho chytil oběma rukama.

„No, z obchodu nejsou. Je jich poskrovnu.“

„Je jich co?“

„Jen troška. Než půjdu domů, musím jich ještě pár chytit, ale vypadá to, že se zrovna jedna chytla. Chceš mi s ní pomoct?“

„Můžu? Můžu?“ poskakoval jsem nadšením. Máma váhala, ale nechala se obměkčit.

„Tak běž.“

Starý muž mě nechal sedět na klíně a chytit udici oběma rukama, zatímco navíjel a pouštěl, navíjel a pouštěl a pomalu si přitahoval úlovek.

„Ona žije!“ divil jsem se.

„No jistě, že žije. Kdyby byla mrtvá, musel bych ji švihnout zpátky. K ničemu by nebyla.“

„Ale ty v kyblíku jsou mrtvý.“

„Tobě nic neujde. Jsou mrtvé. Tak šup s ní k ostatním.“ Sesadil mě z klína a popadl tělo ryby. V tu chvíli jsem uviděl, jak visela na konci vlasce. Ústa jí propíchl hnusný stříbrný háček; na jeho povrchu se třpytila kapka krve. Než jsem stačil něco říct, muž vyhákl rybu, hlavu jí mrsknul o okraj kbelíku a hodil ji dovnitř.

Vykřikl jsem.

„To je v pořádku, chlapče,“ řekl muž. „Už je po ní. Nic necítila. Propánakrále, ty máš ale barvu. Nemyslím si, že vám z něj vyroste rybář, paní.“

Máma mi dala pusu na temeno.

„Je ještě malý, že ano, John Paule? Nerad vidí, když se ubližuje božím stvořením.“

Muž začal na konec háčku napichovat svíjejícího se červa a já znechuceně odvrátil hlavu.

Nechápal jsem, jak by někdo mohl ublížit živý bytosti. Já bych ani mouše neublížil. Nebyl jsem typickej malej kluk. Netěšilo mně trhat vážkám křídla nebo strašit holky pavouky. Ještě mi nebylo ani pět a násilí už jsem viděl víc než dost.

Následující ráno přišli do našeho penzionu sestřička z kliniky a dva policisti. Řekli mámě, že musíme domů a že na ni budou muset několik měsíců dávat pozor kvůli miminku. Nevěděl jsem, o čem ta sestra mluví. Já přece nebyl miminko.

Uběhlo několik let, než jsem si uvědomil, co se ten den stalo. Než jsem věděl, co byla máma zač.

Proč to po těch všech letech teď sedím v cele a přemýšlím o tom dni?

Možná protože si říkám, jestli ve mně není mnohem víc z mojí děsivě šílený matky, než jsem si doposud myslel.

Julie

Vypadá jako mumie.

Sedím vedle Harryho, ruku mám položenou na tuhé modré nemocniční dece.

Bojím se manžela dotknout. Hlavu a obličej má obalené obvazy. Ty části, které jsou z něj vidět, jsou fialově a rudě oteklé, nos má ohnutý do podivného úhlu, ve rtech a tvářích má stehy. Zvládli mu zachránit jen levé oko.

Až otevře ústa, budou mu chybět přední zuby. Oholili mu hlavu, a jestli mu vlasy někdy dorostou, přes dvě dlouhé jizvy, které se táhnou po boku a zezadu jeho lebky, stejně žádné mít nebude.

I v pětačtyřiceti byl Harry stále pohledný. Všechny ty roky starostí a nervů po bankovním krachu, všechny ty probdělé noci, nic z toho na něm nezanechalo stopy, tak jako by se to stalo obyčejnému člověku. V novinách psali, že je kluzký jako úhoř, ze všeho se vykroutí. Když ho shledali nevinným, vypadalo to, že měli pravdu. Osmnáct bodů obžaloby týkajících se finančních podvodů. Úřadu pro kontrolu obchodní činnosti trvalo celé roky, než dali dohromady obvinění – všichni ti státní úředníčci v šedých oblecích, brodících se hromadami a hromadami údajů o mém muži a jeho společnosti. Soud byl několikrát odložen, a když se konečně rozběhl, táhl se měsíce. Byla jsem přítomna jen dvakrát – při úvodním prohlášení a verdiktu.

Tušila jsem, jak bude vypadat první den. Porota s hrůzou hleděla na všechen ten složitý finanční žargon. Vůbec neměli ponětí, o co jde. Viděla jsem, jak se pět ze šesti žen na lavici na Harryho soucitně dívá. Seděl v ohrádce shrbený, ruce sepnuté, smutný a šokovaný z toho, jak to všechno dopadlo. Šestá žena se nudila k smrti.

Harryho to ubíjelo, ale jeho tým obhájců se rozhodl ho vybarvit jako nevinného přihlížejícího machinacím ve vlastní bance, které předsedal jen do té doby, než bublina praskla. Házeli špínu na výkonného ředitele, který Harryho tehdy nahradil.

„Jako bych toho hlupáka snad někdy nechal rozhodovat samotného,“ řekl mi té první noci, kdy jsme spolu leželi v posteli a zírali na strop.

„Harry, to z tebe mluví to tvoje zatracený ego,“ odpověděla jsem naštvaně. „Co chceš dělat? Nakráčet zítra k soudu a pronést grandiózní proslov o tom, jak jsi to byl celou dobu ty, jak nikdo v HM Capital nehnul ani prstem, dokud mu velký McNamara neřekl? A pak co? Pošlou tě na deset let do vězení. O všechno přijdeme. Já přijdu o tebe.“

Pod peřinou mi zmáčkl ruku, otočil se a podíval se v šeru na můj profil.

„Julie, ty nikdy o nic nepřijdeš. Víš, co dělat, pokud se mi něco stane. Víš, kde jsou peníze a jak se postarat o to, aby je nenašli. Že ano?“

Samozřejmě, že jsem to věděla. Ani se nemusel ptát.

Někdo jemně ťuká na sklo. Vzhlédnu a vidím extrémně ohromnou ženu, jak na mě zírá skrze žaluzie. Není to zdravotní sestra; má na sobě špatně padnoucí černé sako a světle modrou blůzu, jejíž knoflíky se chystají uletět. Nevypadá ani jako novinářka a je stejně nepravděpodobné, že by se dostala takhle daleko na oddělení. Snad není od policie, nebo ano?

Donutím se vstát, jemně poklepu Harrymu ruku a jdu ven na chodbu zjistit, co chce. Pokaždé, jakmile opustím jeho pokoj, zmocní se mě hrůza, že je to naposledy, kdy ho vidím naživu. Když vyjdu na chodbu, může se zdát, že vypadám normálně, ale uvnitř si připadám, jako bych se plahočila tekutým pískem emocí. Každé vlákénko ve mně křičí: ZŮSTAŇ U NĚJ! Jsem přesvědčená, že pokud u něj nebudu, tak zemře. Jako by ho při životě držela jen má naděje a modlitby.

Potřebuju u něj druhou šanci. To mě naučila celá tahle etapa. Potřebuju další šanci. Musím se omluvit.

„Paní McNamarová, jsem detektiv seržantka Alice Moodyová. Omlouvám se, že vás vyrušuji u manželova lůžka. Myslíte, že bych si s vámi mohla na pár minut promluvit? Říct vám, co je nového?“

Kývla jsem, překvapená zjištěním, že jsem se mýlila.

V dnešní době asi u policie nezáleží na velikosti.

Dochází mi, že i přes její hruškovitý tvar těla to není ošklivá žena. Jistě, vlasy má hrozné. Mastné a řídké, mdle hnědé utažené do strohého, nelichotivého culíku. Ale tvář má velmi příjemnou. Laskavé oči a velkorysý úsměv, hluboké dolíčky v tvářích. Má na sobě příjemnou vůni, něco mandlového a ženského.

Co se to se mnou děje?

Stojím tu a hodnotím vzhled téhleté ženské, zatímco můj muž leží pár metrů odtud s frakturou lebky a skoro nedýchá. Nikdy jsem nebyla tak povrchní. To je tím šokem. Zbavil mě schopnosti normálně fungovat. Myšlenky mi kloužou hlavou jako skleněnky na talíři.

„Je tady čekárna pro rodiny,“ povídá a vede mě za loket. Vypadám, že potřebuju vést. Před chvílí jsem zachytila svůj odraz v zrcadle na toaletě a myslela jsem si, že se dívám na někoho jiného. Jako bych šla spát a probudila se o deset let později: v tváři jsem měla stín a vrásky a vypadala jsem jako zastavené políčko filmu zrovna ve chvíli, kdy se horská dráha rozjede dolů.

Vstoupíme do krémové místnosti – krémové stěny, krémové závěsy, krémové gauče. Rozhlédnu se po měkkém nábytku kolem a zachvěju se. Mám vidinu. Tady budu sedět, až mi oznámí, že to Harry nezvládne. Přivedou mě sem do utěšující místnosti krémové nicoty a sdělí mi špatné zprávy.

Cosi mi podává a já si to vezmu, aniž bych věděla, co to je.

„Váš mobil,“ pokračuje, protože vidí, že to musí vysvětlit.

„Forenzní mi ho dovolili vzít z vašeho domu. Neustále zvoní. Myslím, že to budou příbuzní. Budete s nimi chtít určitě mluvit. Mrzí mě to, ale už to prosáklo do médií. Pohotovost si s tím většinou umí poradit, čekají, až se to oznámí rodině, a tak dále. Ale za těchto okolností, vezmeme-li v úvahu, že Harry je, kým je… Nicméně se omlouvám.“

Podívám se na displej. Čtyřicet pět zmeškaných hovorů a nespočet esemesek. Zazvoní i teď, když ho mám v ruce, a já vyskočím. Volá mi matka.

„Já… já nemůžu,“ řeknu a položím ho na gauč vedle sebe. „Zavolám jim později. Nepotřebujete ho jako důkaz?“

„Už jsme ho přezkoumali.“

Pečlivě si mě prohlíží, zkoumá mou reakci na mobil. Přemýšlí nad tím, proč nechávám rodinu a přátele dusit se v panice.

Nerozumí tomu.

Můžu jim říct, že je Harry na jednotce intenzivní péče.

Můžu jím říct, že nám do domu vešel muž a napadl ho. Ale nemůžu odpovědět na otázku, která bude následovat.

Co jsi udělala? Zavolala jsi policii? Křičela jsi? Uhodil tě ten člověk?

Protože pak bych jim musela říct, že jsem se při tom masakru ani nehnula.

Jak jsem tam seděla a dívala se, jak Harryho skoro umlátil k smrti.

Jak jsem nezavolala policii hned, jak ten muž odešel. Rychle jsem si převlékla kalhoty potřísněné močí a hodila je do pračky. Bylo mi tak trapně, že jsem nechtěla, aby mě v nich někdo viděl.

Ani jsem Harrymu nezkontrolovala puls. Předpokládala jsem, že je mrtvý.

Kdo by chtěl vést takový rozhovor?

„Měla byste jim brzo zavolat,“ povídá detektiv. „Ve zprávách stejně říkají, že žije, tak ví alespoň to. Má nějakou nejbližší rodinu, se kterou bychom si měli promluvit? Vím, že nemáte děti, ale co třeba sourozenci? Rodiče?“

Přestože mluví jemným hlasem, dostanu husí kůži.

„Ne. Je jedináček. A rodiče mu zemřeli.“

„Promiňte, nemá ale nevlastní matku? Pamatuju si, že jsem to někde četla. Ta je taky mrtvá?“

„To pochybuji. Ta je zázrakem moderního světa.“

„Že je co?“

„Ta ženská je hypochondr. Celý den polyká léky na předpis. Pravděpodobně bude žít do stovky a přežije všechny svoje vrstevníky. Nemůže ji vystát. Nechtěl by ji tady. Stejně má jinou rodinu jinde. Nechtěla by to vědět.“

„Ach tak. Rodiny. Je to složitý, co? No, kdyby vás někdo napadl…“

„Děkuji.“

Váhá. Asi přemýšlí, jestli by se měla ptát dál, nebo jestli bych spíš někde měla ležet na sedativech. Vím, že jí připadám velmi zvláštní. Chci jí říct, že si připadám, jako bych za sebou o několik vteřin zaostávala, ale nikdy by nepochopila, co tím myslím.

„Paní McNamarová, můžete mi prosím říct, co se stalo včera v noci?“ rozmyslela se. „Předpokládám, že je to pro vás opravdu bolestivé, ale potřebujeme vědět, jak šly události za sebou, a vy jste jediný svědek, se kterým můžeme pořádně mluvit.“

Kývnu. Jediný svědek. Byli jsme v pokoji tři, ale ten muž, co to udělal, dobrovolně žádné informace neposkytne. Slova se ze mě sypou stejně, jako když mě žena na druhém konci tísňové linky požádala, abych popsala, co se stalo. Přidávám směšnou spoustu zbytečných detailů. Připadá mi důležité podat přesný obraz.

Povídám detektivovi seržantce Alice Moodyové o seriálu, na který jsme se dívali. Ten severský thriller, o kterém všichni mluví. Byli jsme uvolnění. Večeřeli jsme pozdě – linguini s rajčatovo-česnekovou omáčkou a škeble – a zůstali jsme vzhůru, abychom to strávili. Nechtěli jsme jít nikam ven. Pořád si zvykáme na svůj nový život osvobozený od požadavků obhájců, státních zástupců a nejvyššího soudu.

Asi jsme potichu slavili, to ale detektiv seržantce Moodyové neřeknu. Neměli bychom slavit.

Pak dovnitř vešel ten muž. Klidně jí popíšu, co udělal a co já ne. Vynechám tu část, kdy jsem se pomočila.

„Byla jste v šoku,“ ona na to.

„Nemyslíte si, že je se mnou něco špatně?“ zašeptám.

„Nic jsem neudělala.“

Odmlčí se, srovná si nohy a pak si znova přehodí jednu přes druhou, přesune svou těžkou váhu na druhou půlku.

„Paní McNamarová – Julie –, povím vám příběh. Když mi bylo jedenáct, napadl mě vlčák. Běžela jsem do trafiky, on mě uviděl ze sousední zahrady a přeskočil branku. Zkoprněla jsem, úplně jsem se zasekla, a on ke mně přiběhl a kousl mě do nohy. Jen jednou a pak utekl. Jakmile byl pryč, mohla jsem si vyřvat hlasivky.

V nemocnici se mě potom matka ptala, proč jsem nekřičela a neutekla, když jsem viděla, jak ke mně běží. Doktor, který mi ošetřoval ránu, vzhlédl a řekl:,Paní Moodyová, reakce vaší dcery jí zachránila život. Kdyby utíkala, zakousl by se jí ten pes do krku.‘ Julie, teď ale pomiňme fakt, že jsem už v jedenácti vážila tolik co kombajn a nedostala bych se dál ani o pár metrů dál. Chápete, co tím myslím?“

„Myslíte si, že kdybych se snažila utéct nebo chránit Harryho, že by mě ten muž zabil?“

„Možná. Když se něco takové stane, neexistuje správná ani špatná reakce. Lidské dělo udělá, co chce.“

Pohlédnu dolů na tenisky, která jsem si ve spěchu obula k teplákové soupravě, než přijela ambulance.

„Můj manžel umíral a já neudělala nic, abych mu pomohla. Věděl, že jsem nic nedělala.“

Detektiv seržantka Moodyová si mě zvědavě prohlížela.

„A vy jste toho muže v životě nepotkala? Nepoznala jste ho?“ zeptá se. „A nevypadalo to, že ho zná třeba váš manžel?“

„Ne.“ Zavrtím hlavou. „Vůbec ne.“

„No, paní McNamarová. Dobrá zpráva je, že už máme ve vazbě podezřelého, o němž si myslíme, že je to útočník, který napadl Harryho. Probíhají testy DNA, aby se potvrdilo, že krev, jež na něm ulpěla, patří vašemu muži. Přišel se udat a tvrdil, že zavraždil muže. Zatím neví, že je Harry naživu.“

„Cože?“ Tato informace mě šokuje. „Můžete to zopakovat? On se udal?“

„Ano. Jmenuje se JP Carney. Tvrdí, že neví, koho zabil, ale jeho popis toho, co se stalo, odpovídá tomu vašemu. Přijde vám to jméno povědomé?“

Zavrtím hlavou, pořád ještě v šoku.

„Je mu asi pětatřicet. Vlasy černé jako uhel a oči…“

„J-já nevím. Ano. Mohl by to být on.“

Detektiv seržantka Moodyová pokyvuje hlavou.

„No, brzy budeme vědět víc. Jak už jsem řekla, paní McNamarová, on tvrdí, že neměl žádný důvod, aby vašeho manžela napadl, že prostě jen vešel do vašeho domu a…“

„Ten zpropadený zadní vchod,“ povídám.

„Co prosím?“

„Harry. Strávila jsem celý život tím, že jsem mu připomínala, ať zamkne zadní vchod. Chodí ven kouřit, a když se vrátí dovnitř, vždycky nechá odemknuto. Jen pokud jsme vzhůru, samozřejmě. Na noc všechno zamykáme. Máme vevnitř alarm. Ale přes den nechává odemknuto. Pořád mu to připomínám. Říkala jsem mu, že jednoho dne se tudy někdo dostane do domu.“

Detektiv seržantka Moodyová na mě zírá s intenzitou, která obnažuje duši. Je ke mně naprosto milá, ale já cítím, že za tím něco je.

Podezření.

„Aha. Takže útočník se nemusel do domu dobývat. A jste si naprosto jistá, že jste to nebyla vy, kdo nechal dveře vzadu odemknuté? Byl to opravdu váš manžel?“

„Nikdy je nenechávám odemknuté. To já chodím v noci po domě a kontroluji, že je všechno vypnuté a všude zamknuto.“

„Ach tak. Julie, vlastně jsme si všimli, že venkovní zabezpečení je obecně celkem nedbalé. Žádný elektrický plot, na zdi se dá lehce vyšplhat. Harry je… známá osobnost. A jste velmi bohatý pár. To jste nikdy nezvažovali bezpečnostní opatření?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přiznání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.