Okrsek

VIII

adam lebor

Copyright © Adam LeBor, 2017

Translation © Tomáš Bíla, 2019

Original English title: District VIII

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-141-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-142-9 (mobi)

Na památku mého otce Maurice LeBora,

který Budapešť miloval.

„Nemůžeš jít rovně za nosem, když cesta zatáčí.“

cikánské přísloví

PROLOG

Východní nádraží, pátek 4. září 2015, 6:05

Ležel na zádech, spacák zamotaný mezi nohama, a vlhký nylon se mu lepil na kůži. V amplionu to pár vteřin praskalo, pak se odmlčel a vzápětí vypálil salvu souhlásek a samohlásek, načež zase zmlkl. V puse měl sucho a lepkavo, triko nasáklé potem. Kde sakra je?

Otočil se na bok, rozhlédl se a vzpomněl si. Kluk s protáhlou tváří, tak dvanáct třináct let, se choulil pod hnědou akrylovou dekou a špinavou rukou svíral potrhaný batoh. U jeho nohou ležela matka s dítětem na kusu vlnité lepenky. Děcko tiše kňouralo, matka chrápala. Její buclatá tvář působila ve spánku zcela bezstarostně.

Simon Nazir položil dlaň na záda své manželky, cítil, jak jí pravidelně stoupá a klesá hruď, zapletl prsty do jejích kudrnatých černých vlasů, cítil teplo její kůže a spokojeně zavřel oči. V duchu byl pořád v Aleppu; slyšel smích prodavačů na tržišti, svolávání muezzinů, pach starobylého prachu, kávy a kardamomu. Zhluboka se nadechl nosem. Z horkého hovězího pachu se mu málem zvedl žaludek. Otevřel oči, sáhl po láhvi vody a dlouze se napil. Byla zatuchlá a měla pachuť plastu. Slunce už vyšlo a tyrkysová obloha s jemnými šmouhami obláčků slibovala další den plný horka a špíny a čekání.

Nazir se marně pokusil najít pohodlnější polohu, nebo se aspoň protáhnout, aniž by přitom vrazil do některého z okolních těl. Lidská záplava se rozlévala na všechny strany, vyplňovala prostranství před hlavním vchodem Východního nádraží a po stranách přetékala do přilehlých ulic. Z rušné křižovatky jedné z evropských metropolí se stal obrovský uprchlický tábor pod širým nebem. Po zemi se válely prázdné obaly od potravin, nedopalky cigaret, zbytky sendvičů, shnilé ovoce, prázdné láhve od vody a boty, které si lidé na noc zouvali. Ti šťastnější měli stany, které jim darovali turisté a milovníci hudby, jež do Budapešti před pár týdny, v polovině srpna, přilákal festival Sziget. Kolem spícího davu parkovalo několik bílých dodávek s logy televizních společností na bocích a velkými satelitními parabolami na střechách. Na samotné novináře bylo ještě příliš brzy, ale kolem desáté dopoledne jich tady budou desítky. Nazir chvíli pozoroval muže středního věku, inženýra, kterého znal z domova, jak sebou ze spaní mele. Jednou rukou objímal svou desetiletou dceru a před nimi ležel malý kufr.

Z dálky pořád slyšel chraplavý hlas z amplionu – hlášení v maďarštině tu zněla každou chvíli –, ale byl si jistý, že ho ze spánku probudilo něco jiného. Hlas, který znal a který už nechtěl nikdy v životě slyšet. Nazir se zahleděl napravo. O nějakých dvacet metrů dál zahlédl pohyb, přikrčeného muže, který si něco tiše mumlal.

Nazir se snažil zůstat v klidu; neukvapit se, nepanikařit, uvažovat. Tady byl přece v bezpečí. Všude kolem byli lidé, policisté a zanedlouho i novináři. To nejhorší, co se mu tady může stát, je další čekání na tranzit. S Maryam trčeli na Východním nádraží už pátý den – dlouhá přestávka na cestě, která trvala tři týdny. Z Aleppa uprchli v noci, přešli hranice, taxíkem dojeli do Damašku, pak dalším do Bejrútu, přeletěli do Istanbulu a pak pokračovali autobusem a pěšky přes Bulharsko, Srbsko a Maďarsko.

A konečně se dostali až sem, kde je nikdo nechtěl zplynovat ani postřílet, dokonce ani pozavírat. Dostali se do Evropy, sice ne na západ, ale aspoň do té střední. Žlutá fasáda nádražní budovy byla oprýskaná, v čekárně vládlo pochmurné šero a střecha by potřebovala opravit, ale i tak bylo Východní nádraží pořád symbolem říše a důkazem, že Budapešť leží v srdci kontinentu. Před několika dny strávili s Maryam celou hodinu před tabulí s odjezdy vlaků a snili o novém životě na Západě. Za normálních okolností odsud denně odjížděly vlaky do Berlína, Vídně, Paříže, Mnichova. Ale teď bylo všechno jinak. Před čtyřiadvaceti hodinami vláda pro migranty uzavřela západní hranici. Všechny spoje do zahraničí byly zrušeny, jezdily už jen vnitrostátní linky. To ovšem migranty vůbec netrápilo, protože se nedostali ani do nádražní budovy. Před vchodem stála řada policejních těžkooděnců. Každou chvíli se rozestoupili, aby se dovnitř dostali místní lidé mířící do práce, ale pak se zase spojili do neproniknutelného šiku, ruce založené na prsou a na tvářích nesmlouvavé výrazy.

Nazir dopil vodu, znovu zaslechl známý hlas a zůstal nehybně ležet. Ten muž už neměl uniformu ani pistoli, ba ani dlouhý plnovous. Teď byl hladce oholený, měl na sobě džíny, modré tenisky Nike a tričko, v ruce držel iPhone, mohl být kterýmkoli ze stovek mužů středního věku ze Sýrie, Iráku nebo Afghánistánu, kteří se vydali na pouť napříč Evropou a zrovna teď kempovali tady před Východním nádražím. Ale byl to on – ta krabatá jizva nad pravým uchem, památka na zápalnou bombu, to potvrzovala.

Maryam sebou zavrtěla, jako by vycítila Nazirovo znepokojení, něco zamumlala a pak zase usnula. Nazir vklouzl hlouběji do spacáku, aby si zakryl tvář. Napínal uši, soustředil se, dokázal zachytit i aleppský přízvuk toho člověka, ale nerozuměl, co říká. Přivřenýma očima pozoroval, jak se dva muži, ke kterým promlouval, zvedli ze země a sebrali si své batohy. Kam mají namířeno?

Nazir se zadíval na řadu taxíků, které parkovaly u bočního vchodu na nádraží. Za svezení na rakouské hranice chtěli 500 eur. Znal tři rodiny, které zaplatily. Dvě vyložili na venkově nějakých padesát kilometrů za Budapeští, tam je sebrali policajti a skončily ve sběrném táboře. Tu třetí řidič vysadil dvacet kilometrů před hranicí, taky je sebrali policajti, ale když zaplatili dalších 500 eur, pustili je a dostali se do Rakouska. Před dvěma dny poslal jejich nejstarší syn textovku z Vídně.

Prozatím se na Východním nádraží nedalo dělat nic jiného než vyčkávat a pozorovat. Všiml si, že jedna taxikářka sleduje ty samé tři muže. Nazir ji zaznamenal už druhý den tady. Na jednu stranu proto, že to byla žena, ale snad jediná žena zaměstnaná tady na nádraží. Odhadoval, že jí bude něco přes třicet, měla světlé vlasy na ramena, hnědé oči a laskavý úsměv. A kromě toho ho upoutala tím, že jako by nikdy nedostala zákazníka. Pokaždé, když se Nazir podíval tím směrem, stála ve skupince taxikářů, kouřila, smála se a povídala si s kolegy. Byla přátelská, až příliš přátelská. Nazir s ní taky prohodil pár slov, když obcházel náměstí, aby si protáhl nohy. Dozvěděl se, že se jmenuje Ildikó. V Aleppu byl Nazir zlatníkem. Laciné šperky, které nosila, velké náramky a náušnice, se k ní nějak nehodily. A když se s ní naposledy dal do řeči, uvědomil si, že má navíc až překvapivě dobrý přehled o tom, co se na Východním nádraží děje – znala teritoriální rozdělení mezi Araby, Afričany a Afghánci, a dokonce se orientovala i ve sporech mezi syrskými opozičními skupinami.

Všichni tři muži už byli na nohou a na zádech měli batohy. Nazir si podvědomě přejel po levé ruce, dotkl se jizvy v místech, kde dříve míval malíček a prsteníček, a znovu pocítil vlnu strachu. Pozoroval ty tři, jak tiše odcházejí. Rozepnul si spacák, aniž by se zvedal; teď už se nestaral o taxikářku Ildikó, soustředil se jen na ně. Strčil si do kapsy mobil, naklonil se k Maryam, rozechvělou rukou jí rychle napsal vzkaz a spolu se svazečkem bankovek jí ho strčil do spacáku.

„Simone,“ zamumlala.

„Dojdu pro něco na zub. Hned jsem zpátky,“ zašeptal jí do ucha a rychle ji políbil na čelo. Maryam se po něm rozespale natáhla. Objal ji i se spacákem, přitiskl si její záda na hruď a jejich prsty se propletly. I teď voněla pořád stejně, po mýdle a levanduli, i po ránu měla voňavý dech. Jediné, o co stál – jediné, o co kdy stál –, bylo obejmout ji a už ji nikdy nepustit. Políbil ji na šíji a pak se rozhlédl po těch třech. Očividně od nádraží odcházeli, už byli na půl cesty přes Barossovo náměstí k Rákócziho ulici.

Srdce mu bušilo, v levé ruce mu tepala krev. Na okamžik zavřel oči, nasál její vůni, ztěžka polkl a vstal.

O třicet metrů dál plavovlasá taxikářka odhodila na zem cigaretu, rychlým pohybem nohy ji zašlápla a vydala se za ním.

KAPITOLA PRVNÍ

Náměstí Republiky, pátek 4. září 2015, 9:45

Tělo bylo pryč.

Balthazar Kovacs stál uprostřed parcely a znovu se rozhlížel kolem sebe. Zem pokrývaly rozlámané cihly, kusy betonu protkané zrezlými kovovými pruty a zubaté úlomky omítky. Nad kaluží mastné stojaté vody bzučely mouchy, o kousek dál se nacházely stopy po mejdanu, který se tu nedávno odehrál – ohořelé dřevo, prázdná krabička od kondomů a ze tří čtvrtin vypitá plastová láhev Voros asztali bor, červeného stolního vína, které se většinou nepilo u stolu. Mezi sutinami se povalovaly zuhelnatělé, stářím zažloutlé listy popsané na psacím stroji a plesnivé knihy. Jediné, co zůstalo stát, byla spodní část zadní stěny, a ta byla posprejovaná.

Zvedl ze země velkou černou knihu v pevné vazbě. Byla celá popraskaná a stránky vlhkem zkroucené, ale zlatě vyražená písmena na obálce se ještě dala přečíst: Závěry 26. národního kongresu organizace komunistické mládeže, 1983. Prolistoval ztuhlé stránky plné fotografií vážně se tvářících mladíků v košilích s velikými límečky a ve zvonových kalhotách, kteří hrdě stojí pod plakáty Marxe, Engelse a Lenina, a samozřejmě také dlouhých článků o úloze mládeže při budování komunismu.

Odložil knihu a cítil, jak mu po zátylku stéká krůpěj potu. Klidné zářijové páteční ráno v budapešťských vedlejších uličkách, jenom se mu už teď zdálo, že zase bude nesnesitelné vedro. V korunách stromů zpívali ptáci. Kolem prošla asi šedesátiletá žena v růžové teplákové soupravě, v jedné ruce cigaretu a ve druhé na vodítku uštěkaného teriéra. Parkem se rozléhal zvonivý smích z dětského hřiště. Na boční stěně činžovního domu visel přes dvě patra nový opoziční billboard. Kirugjuk a komcsikat! Vykopejme komouše! stálo nad fotografií premiéra, jeho kabinetu a podporovatelů ze světa byznysu, pokrytých rudými vlajkami a spojených nitkami pavučiny.

SMS přišla v 9:05, zrovna když pil svou první ranní kávu. Obsahovala jen tři slova – náměstí Republiky 26 – a fotka. Takže tady byl správně. Ale kde je ten mrtvý? Na fotce byl hubený hnědovlasý muž kolem třicítky; ležel na boku, napůl zavalený cihlami a sutí, buď mrtvý, nebo v bezvědomí. Pokud byl mrtvý, což bylo pravděpodobné, protože měl otevřené oči, zemřel tady, anebo ho sem někdo dopravil? To zakrytí těla působilo jako polovičatá práce, jako kdyby pachatele někdo nečekaně vyrušil.

Balthazar se zadíval na napůl strženou zeď a přistoupil blíž. Určitě to byla ta na fotografii. Graffiti bylo tak čerstvé, že se barva ze spreje místy ještě leskla. Bevándorlók haza, stálo tam – migranti, jděte domů – a vedle toho muž s turbanem oběšený na stromě. Ten strom byl propracovaný, s mohutným kmenem a černými větvemi, které se rozpínaly do stran jako žíly. Oběšenec měl vypoulené oči a z pusy mu lezl rudý jazyk. Pod obrázkem byla ještě tři písmena vyvedená v rudé, bílé a zelené, v barvách maďarské vlajky. MNF. Magyar Nemzeti Front – Maďarská národní fronta.

Přistoupil ještě o krok blíž a sklonil se k zemi. V prachu viděl stopy, jako kdyby tudy někdo vláčel něco těžkého. Vytáhl mobil a rychle si okolí natočil na video, otáčel přístrojem ze strany na stranu a pak zazoomoval na místo, kde podle fotky leželo to tělo. Pro jistotu pořídil ještě několik fotografií. Když vracel telefon do kapsy, koutkem oka zahlédl, jak se něco blýsklo v ranním slunci. Klekl si na zem a začal hledat. Byla to SIM karta, velká, starší typ, napůl schovaná pod jemným prachem. Sáhl do batohu. Měl tam ještě jeden plastový sáček na důkazní materiál, a samozřejmě pinzetu. Opatrně zvedl čip ze země, hodil ho do sáčku, vstal a zvažoval, co dál.

Každý ze dvaadvaceti budapešťských okrsků měl svůj vlastní policejní sbor. Tady byl na okraji okrsku VIII, jednoho z největších a zároveň notoricky známého, protože se zde nacházela hlavní cikánská čtvrť v Budapešti. Oběti vražd tu ve většině případů nacházeli pochůzkáři, kteří zajistili místo činu a zavolali kriminalisty a forenzní experty a nechali na nich, aby pátrali po stopách. Posléze takové případy putovaly k místním vyšetřovatelům, kteří pochopitelně chtěli vraždy na vlastním písečku řešit sami, ale devět z deseti museli předat městské mordpartě, s níž se věčně přetahovali o pravomoci. Jestli tenhle stav někomu vyhovoval, tak hlavně pachatelům. Tahanice byly často příčinou omylů. Spisy se ztrácely, posudky se musely urgovat, někdy se dokonce důkazní materiál „omylem“ likvidoval nebo zmizel při převozu.

Ale co tady? Došlo na tomhle místě opravdu k vraždě, anebo vůbec k nějakému zločinu? Zatím měl jenom SMS a fotku. Možná ten muž ani nebyl mrtvý, jen opilý nebo v bezvědomí; možná se vzpamatoval a odpajdal domů. Tady už docela určitě nebyl.

Balthazar pozoroval vousatého hipstera, který kolem něj prosvištěl na starobylém bílém kole směrem do Lutherovy a dál na Rákócziho ulici. Už se chystal uložit sáček do batohu, ale pak si to rozmyslel. Strčil ho i s pinzetou do zadní kapsy u kalhot a v tu chvíli ho přepadl neodbytný pocit, že ho někdo pozoruje. Když se ohlédl, spatřil šlachovitého kluka, takových jedenáct dvanáct let, s očima, v nichž se zračila moudrost dítěte z ulice. Zpříma se na něj díval a bylo na něm znát, že v duchu kalkuluje, jestli je pro něj Balthazar spíš hrozbou, nebo potenciálním zdrojem prospěchu. „Vy jste policajt,“ prohlásil s naprostou jistotou.

Balthazar věděl, že nemá smysl to popírat. Kdo jiný by tu sbíral věci pinzetou a ukládal je do plastových sáčků? A i kdyby ho ten kluk neviděl, cikánské děti poznaly policajta na sto honů. Chlapec měl černé nečesané vlasy, pleť v barvě kávy, světle hnědé oči a v pravé ruce svíral cihlu. Špinavé modré triko na něm viselo, roztřepené džíny měly ustřižené nohavice a tenisky Nike se mu rozpadaly na nohou. Balthazar se usmál; ten kluk mu připomínal jeho samotného před pětadvaceti lety, ale bodavá bolest v žaludku byla naprosto skutečná.

„Přiznávám se.“ Balthazar se podíval na cihlu. „Nechceš to po mně, doufám, hodit?“

Kluk se zadíval na vlastní ruku. „Ne. Jasně že ne.“ Vypadalo to, že se chystá utéct, ale po pár vteřinách naklonil hlavu na stranu a přeměřil si Balthazara pohledem. Najednou vypadal dost zmateně. „Ale jste Rom.“

„Dvě ze dvou,“ usmál se Balthazar. Pak k chlapci natáhl ruku a představil se po maďarsku, nejprve příjmením a pak teprve křestním jménem. Byl to starý trik a skoro vždycky zabral. Maďaři jsou velmi zdvořilí a bez rozpaků se představují sami. Ba co víc, nepředstavit se při setkání s někým novým by bylo považováno za nezdvořilé. A neodpovědět na to, když se někdo představí, by bylo vysloveně nepřátelské gesto.

Chlapec jeho ruku s vážnou tváří přijal. „Szia, ahoj, Jozsi vagyok, já jsem Jozsi.“

„Můžeš mi říkat Tazi.“ Balthazar zlehka stiskl jeho útlou dlaň. Chlapec měl prsty pokryté červenohnědým prachem. Balthazar ukázal na tu cihlu. „Můžu se podívat?“

Jozsi se zamračil. „Nikde jsem to neukradl. Válelo se to tady.“

„V pořádku. Jenom se chci podívat.“

Jozsi mu cihlu předal. Balthazar se usmál, když na ní uviděl vyražený symbol ozubeného kola. Jozsi měl dobré oko. Stavební materiály z dob komunismu, pozůstatky minulého režimu, byly dnes vysoce ceněné mezi bytovými architekty a designéry. Za takovou cihlu by možná dostal 300 forintů, v přepočtu něco kolem jednoho eura, a zanedlouho by se stala součástí nějaké vily v kopcích nad Budínem nebo by zdobila moderní půdní vestavbu kdesi v centru. Za cedule s názvy ulic z předrevoluční éry, například „Leninova třída“ nebo „náměstí Karla Marxe“, se platilo mnohem lépe.

A tahle parcela vypadala jako slibné loviště. Sutiny byly tím posledním, co zbylo z někdejšího ústředí komunistické strany. Teď už si člověk jen těžko dokázal představit, že budova, která kdysi zabírala půl městského bloku, bývala jedním z mocenských středisek celé země. Náměstí Republiky bylo podobně jako mnoho dalších míst přejmenováno, tentokrát ve prospěch papeže Jana Pavla. Maďarské vlády si libovaly v přejmenovávání ulic a měst, jako kdyby se změnou jména dalo smýt to, co se tam odehrálo. Ale ať už se to tady jmenovalo jakkoli, běhal z toho místa mráz po zádech. Během povstání v roce 1956 se revolucionáři pokusili budovu obsadit. Boje byly tehdy jako v každé občanské válce brutální. Dav lynčoval příslušníky AVH, nenáviděné tajné policie; věšeli je hlavou dolů na lucerny a zapalovali je. Místní drsňáci házeli na ruské tanky Molotovovy koktejly, takže v nich vojáci zaživa uhořeli, a nechávali zuhelnatělá těla ležet na ulicích. Po dlouhém obléhání vyšla z ústředí strany skupina mladých rekrutů AVH s rukama nad hlavou. Jeden britský fotograf zachytil, co se pak dělo, snímek po snímku.

Balthazar opatrně odložil cihlu na zem a jednou nohou si na ni stoupl.

„Hej,“ ozval se Jozsi, „ta je moje.“

„Já vím. Dostaneš ji zpátky.“ Vytáhl telefon a ukázal Jozsimu fotku mrtvého muže. „Viděl jsi ho? Víš o tom něco?“

Jozsi se zadíval na displej a pak zase na Balthazara. V duchu vážil svou hlubokou nedůvěru k policii s touhou dostat zpátky tu cihlu. „Je pryč.“

„To vidím. Jak? Kdy?“

Jozsi se zadíval na zem. „Nem tom, nevím.“

Nevím se maďarsky řekne nem tudom, ale to bylo na pouliční slang moc dlouhé.

Balthazar si dřepl, aby se Jozsimu mohl zadívat zpříma do očí, a přitom pravou rukou uchopil cihlu a začal si s ní pohazovat. Ten kluk něco věděl, tím si byl jistý. „Kéz kezet mos, ruka ruku myje.“

Jozsi se zamračil a na okamžik o tom přemýšlel. „Přijeli pro něj chlapi a odvezli ho. Měli dodávku.“

„Jací chlapi?“

„Chlapi. Nevím, neznám je. Fakt.“

„Měli uniformy? Byli to policajti? Četníci?“

„Ne.“

„Jakou měli dodávku?“

Jozsi pokrčil rameny. „Nem tom. Bílou.“

„Kdy?“

„Hned po snídani, tak ve čtvrt na devět.“

„Jak to všechno víš?“

Jozsi o krok ustoupil a podezíravě se na něj zadíval. „Bydlím kousek odsud.“

„Kde?“

Chlapec znovu o krok poodstoupil. „Kousek odsud.“ Pak ukázal na tu cihlu. „Tak vrátíte mi ji?“

„Jasně,“ slíbil Balthazar. „Jen mi pověz, kde bydlíš. Neboj se, nebudu ti dělat potíže. Můžeš si odsud vzít tolik cihel, kolik uneseš.“ Podezíravost vůči policii, která se po generace vrývala do kolektivní paměti lidí, byla zárukou, že mu tady Jozsi nic moc víc nepoví. Proto chtěl Balthazar jeho adresu, aby ho později mohl vyslechnout za přítomnosti jeho rodičů.

Na náměstí zaburácely motory. Když se Balthazar zvedl a otočil tím směrem, ucítil na pravé ruce Jozsiho hbité prsty. Usmál se a nebránil se tomu, když mu cihla začala klouzat z ruky. U chodníku zastavila černá dodávka. Na boku měla velký nápis „Četnictvo“.

Vůz byl vypulírovaný do obsidiánového lesku, čelní i boční skla chránily silné drátěné mříže. Vzadu se otevřely dveře a na chodník vyskákalo šest mužů v černých kapsáčích, dlouhých košilích a neprůstřelných vestách a černých lyžařských helmách. Na opascích měli navěšená pouta, obušky, pepřové spreje a masivní baterky Maglite.

Balthazar se otočil. Jozsi už byl pryč. Počkal tedy, až k němu přijde komando; jeho velitel si vykračoval s dlouhým kovovým obuškem v ruce a očima schovanýma za černými brýlemi.

Balthazarovi by samozřejmě stačilo vytáhnout policejní průkaz a nikdo z nich by mu nemohl říct ani popel, ale on nikam nespěchal. Právě naopak. I přes ty sluneční brýle muže s obuškem v ruce hned poznal.

Četnictvo zatím fungovalo pouhý měsíc. Znovuvytvořená národní policie byla pověřena „zvláštními úkoly na ochranu národního pořádku“ a dohledem nad „důstojností vlády a maďarského národa“. Právníci, lidskoprávní aktivisté a opoziční politici sice namítali, že tím v podstatě dostali volnou ruku, aby zatkli každého, kdo bude politicky nepohodlný, ale jejich protesty nebyly vyslyšeny. Stejně zbytečné byly námitky vysoce postavených policejních důstojníků, že Maďarsko už dávno má národní policejní sbor, který řeší otázky národní bezpečnosti a terorismu. Židovské skupiny protestovaly, že ten název vyvolává děsivé vzpomínky – původní četnictvo se za druhé světové války podílelo na shromažďování Židů k deportaci a roku 1945 bylo rozpuštěno. Diplomaté Evropské unie a Evropská komise vyjádřili svou „obavu“ ohledně nové organizace. Hned další den se v Magyar Világ, těžce dotovaném provládním deníku, objevil článek, podle kterého vládnoucí sociální demokraté jednostranně zvažují sebrat všechny migranty před Východním nádražím, odvézt je autobusy na hranice s Rakouskem a tam je vypustit. Velvyslanci ze zemí Evropské unie vydali ještě téhož odpoledne další prohlášení, v němž vyjádřili svou „plnou důvěru v maďarský právní systém a závazek ochraňovat lidská práva“.

Na rozdíl od městské policie, která spadala pod pravomoc ministerstva vnitra, se četnictvo zodpovídalo přímo úřadu předsedy vlády. Obvyklé dozorové orgány, parlamentní výbory ani ombudsman neměli mandát posuzovat jeho aktivity. Takže si vládnoucí strana a ministerský předseda v podstatě pořídili svou vlastní, naprosto nekontrolovatelnou paramilitantní sílu. Ale proč by se četníci zajímali o mrtvého chlapa na staveništi? Už samotná jejich přítomnost byla znamením, že se tu něco stalo. Ale co? Byl jenom jeden způsob, jak to zjistit. Balthazar stál a čekal.

Šestice četníků se rozestavila kolem něj: dvě dvojice po stranách a jeden přímo za jeho zády. Všichni měli pravačky položené na pepřových sprejích a poutech. Balthazar se ani nehnul. Velitel zasunul obušek do pouzdra na opasku a sundal si sluneční brýle. „Ahoj, Tazi,“ řekl.

„Tiszteletem, Attilo,“ odpověděl Balthazar chraplavým hlasem. Maďarština rozlišovala tři úrovně zdvořilosti. Tiszteletem, moje úcta, bylo to nejzdvořilejší oslovení. Anebo naopak nejméně zdvořilé, když bylo míněno ironicky.

Attila Ungár přistoupil k němu, jako kdyby mu chtěl podat ruku, zadíval se na svoje muže a pak si to rozmyslel. Místo toho se zeptal: „Co tady děláš?“

„To bych se mohl ptát i já tebe. Co dělá velitel četnictva na ulici? Neměl bys sedět ve své krásné pracovně kousek od parlamentu?“

„Líbí se mi na ulici. Tam se pořád něco děje. Kde je ten kluk? Co je zač?“

Balthazar pokrčil rameny. „Jaký kluk?“

„Ten, se kterým ses tu bavil.“

„Kdo ví?“ Otočil se, jako by Jozsiho chtěl hledat.

„Nech těch hovadin, Tazi,“ řekl Ungár.

Ungár býval tři roky Balthazarovým parťákem, ale sloužili spolu celých deset let, vypracovali se z pochůzkářů v okrsku VIII až k městskému oddělení vražd. Společně posílali za mříže domácí násilníky, pouliční lupiče, ozbrojené zloděje, hospodské rváče a minimálně jednoho mafiánského nájemného vraha. A pak, asi před dvěma měsíci, Ungár jednou na konci služby pozval Balthazara na panáka a oznámil mu, že končí. Vyhýbal se Bathazarovým otázkám a pořád dokola opakoval, že prostě potřebuje změnu a chtěl by si na pár měsíců odpočinout. Balthazar ho podezíral, že se chce vyhnout disciplinárnímu řízení, protože ho několik podezřelých obvinilo, že je během výslechu fyzicky napadal. Ungár všechno popíral, ale nikdo mu moc nevěřil, protože oběti měly dost výrazné podlitiny a bezpečnostní kamery ve výslechových místnostech měly naprosto neuvěřitelnou shodou náhod vždycky výpadek, když vyslýchal on. Měl oholenou hlavu a svalnatou postavu, ale přitom jen nějakých sto pětašedesát centimetrů. Ve svém volném čase se věnoval vzpírání; Balthazarovi se zdálo, že od té doby, co se viděli naposledy, se ještě víc rozrostl do šířky. Na krku měl po stranách vytetované černé dravčí spáry.

„Já nic. Pěkné tetování,“ řekl Balthazar.

Ungár k němu přistoupil blíž. „Že jo? Tazi, máme toho hodně společného. Právě proto teď neležíš na břiše a nemáš na rukou klepeta. Nebo si nepovídáš s mými kolegy vzadu v dodávce.“

„Za to, že stojím na prázdné parcele?“

Ungár se usmál, ale byl to jen nepatrný pohyb rtů, který nijak nezměnil jeho pichlavý pohled. „Za nezákonné vniknutí na státní pozemek.“

Zadíval se na své hodinky. Nosil teď Rolex Oyster, povšiml si Balthazar; docela změna oproti těm plastovým digitálkám Casio, které míval, když ještě dělali spolu. „Tazi, musíš odsud zmizet. Hned.“

„Proč?“

„Už jsem to řekl: Nezákonně jsi vnikl na státní pozemek.“

Ungár mávl na své muže. Ti přistoupili blíž. Balthazar zůstal nehnutě stát. Ze sousedního činžáku se tlumeně ozýval křik. Pak někdo otevřel okno a z něj se začaly rozléhat dopolední zprávy státního rozhlasu. Nerozuměl všemu, ale rozeznával ve švitoření moderátorů známá sousloví: záplava migrantů, hranice v obležení, teroristická hrozba.

„Co máš v tom batohu?“ zeptal se Ungár a ukázal Balthazarovi na rameno. Jeho dech páchl po tabáku a kávě.

„Do toho ti nic není.“

„Ukaž mi ho.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože víme, že jsi narušil místo činu.“

„Teda dneska dopoledne se nepoznávám. Nezákonně vnikám, narušuju, a to máme teprve deset. Ale nezdá se mi, že by tady došlo k nějakému zločinu,“ řekl a rozhlédl se po četnících. „Leda snad k nějakým výhrůžkám a zneužití pravomoci.“

„Jestli tu nedošlo ke zločinu a není tu žádná mrtvola, tak co tady dělá budapešťská mordparta?“

„Dneska mám volno.“ Balthazar se zadíval na zbytek zdi a ukázal prstem na graffiti. „Zajímám se o pouliční umění. Ten červený jazyk tomu dodává šmrnc, co říkáš?“

Ungárovy modré oči byly jako z ledu. Balthazar si z něj utahoval přímo před jeho jednotkou. „Chytrák, jako vždycky. Zvlášť když jde o...“

Balthazar se rozesmál. „Jo, to jsem celý já. Zvlášť když jde o takové věci jako soudní pravomoc. A řekl bych, že tu tady nemáte ani náhodou.“

„Já bych řekl, že máme. Ty nečteš vládní dekrety? Máme teď pravomoc působit všude,“ řekl Ungár a znovu ukázal na Balthazarův batoh. „I tady.“

„Ne, to bych neřekl,“ zavrtěl Balthazar hlavou.

Ungár kývl na četníky, kteří stáli kolem něj. Semkli se ještě těsněji, takže Balthazar cítil jejich tělesné teplo. Svalovec po jeho pravici byl vysoký a ramenatý a pod pravým okem měl jizvu, zřejmě od nože. Hlasitě popotáhl nosem a pak, aniž by svou otázku adresoval někomu konkrétnímu, se zeptal: „Cítíte to?“ Znovu nasál vzduch nosem a jeho kamarádi se začali šklebit. „Ten smrad. Vždycky, když vkročím do osmého okrsku.“ Konečně se zadíval Balthazarovi do očí, tvář zkroucenou odporem. „Dneska je to zvlášť síla.“ Vytáhl z opasku pepřový sprej a podržel ho Balthazarovi před obličejem. „Co trochu deodorantu?“

„To by snad pomohlo,“ poznamenal Balthazar. Četník sám dost intenzivně páchl, bylo to jako směsice potu a zkyslého mléka. „Ale hlavně by to v tomhle vedru chtělo jednou za čas přeprat uniformu.“

Četník na to nic neřekl, jen vrátil pepřový sprej zpátky do pouzdra. Prsty zatínal ve dvě obří pěsti. Na kloubech prstů měl mozoly. Jeho pohled se rozostřil a oči jako by pokrýval tenký průhledný film. Balthazar ten výraz znal. Často ho vídal na Ungárově tváři, když ho musel silou odvádět od podezřelých.

Balthazar se o sebe dokázal postarat. Vyrůstal nedaleko odsud, v okolí Jozsefovy ulice, která už tehdy, stejně jako dnes, platila za srdce vykřičené čtvrti. Mládí prožil ve třípokojovém bytě bez vlastního sociálního zařízení, ve kterém se tísnilo deset lidí ze tří generací. Naučil se probojovat se domů ze školy a dávat rány tak hluboko pod pás, jak jen to okolnosti vyžadovaly, až si nakonec vysloužil respekt místních drsňáků. Když si na jeho mladšího bratra Gaspara jednou zasedli dva skinheadi, popadl je za hlavy a srazil je k sobě takovou silou, že oba omráčil. Od té doby ho pasáci a prostitutky považovali za svého chráněnce. Dodnes chodil pravidelně cvičit do policejní posilovny a dvakrát třikrát do týdne trénoval kickbox. Ale zároveň dobře věděl, že tahle přesila je příliš. Některé bitvy prostě nejde vyhrát. Zvlášť bitvy proti nové paramilitantní náhražce policie, která má podle zákona právo dělat si, co se jí zlíbí.

Ungár se na něj úkosem podíval, jako by se ptal: Opravdu chceš, aby to skončilo takhle?

Balthazar o krok ustoupil, stáhl si batoh z ramene a podal ho Ungárovi. Pinzeta a sáček s kouskem plastu, které měl v kapse, mu najednou připadaly mnohem větší a nápadnější. Co bude dělat, jestli se rozhodnou ho prohledat? Když mu obrátí kapsy naruby? Co by dělal? Je jich šest a on je sám. Četnictvo už získalo pověst – a nepochybně zaslouženou – bezohledných mlátiček se sklony k bezdůvodnému násilí. Ovšem napadnout policejního důstojníka bylo ještě pořád něco jiného než mlátit levicové demonstranty a aktivisty.

Ungár nakoukl do Balthazarova batohu a pak ho obrátil dnem vzhůru. Nic z něj nevypadlo. Četník se otráveně zamračil a natáhl ruku. „Telefon.“

Balthazar zalovil v kapse kalhot a vytáhl malý modrý Ericsson, starý dobře deset let.

Ungár se na něj zadíval. „Moc vtipné. Tvůj opravdový telefon.“

„Tohle je opravdový telefon. Koukej, ukážu ti to.“ Balthazar stiskl zelené tlačítko, čímž se automaticky vytočila tísňová linka 112. „Tady Balthazar Kovacs z oddělení vražd. Kód jedna. Ano, kód jedna. Pozice: Náměstí papeže Jana Pavla, číslo 26. Ano, staré ústředí strany. Naléhavé. Ano, jsou ozbrojení. Ano, hned.“

Balthazar držel mobil v dlani a natáhl ho před sebe, aby všichni slyšeli rozrušený hlas operátorky, která žádala okamžitou pomoc a volala do Lutherovy ulice všechny hlídky, které se zrovna pohybovaly v okolí Východního nádraží. O pár vteřin později se ozvala první siréna. Jak se blížila, zazněly v závěsu za ní další.

Ungár o krok ustoupil a pokynul svým mužům, aby se vrátili do vozu. Dopáleně zíral na Balthazara. Nechal se zesměšnit před svými podřízenými. Bylo jasné, že na tohle setkání jen tak nezapomene. „Doufám, že nezapomínáš na hodiny dějepisu, Tazi. Pamatuješ si, co se tady v šestapadesátém přihodilo těm klukům od AVH?“

„Pamatuju si, že jsi ode mě opisoval úkoly.“

„Jak jsem říkal, chytrák jako vždycky.“ Pak přísnějším hlasem řekl: „Ti hoši z AVH byli vlastně teprve děti, prosťáčci z venkova, čerství rekruti nabraní do tajné policie. Nevěděli, co dělají. Vzdali se, vyšli ven se zdviženýma rukama. Měli je vzít do zajetí.“

Ungár přistoupil blíž. „Pobili je za bílého dne. Jednoho po druhém. Pak jejich těla zapálili. Nezasloužili si takovou smrt. Byla to vražda. Ale oni byli ve špatný čas na špatném místě. A to je vždycky velká chyba.“

Odmlčel se a v očích se mu zablýsklo. „Ještě se uvidíme, Tazi.“

KAPITOLA DRUHÁ

Policejní velitelství, ulice Teve, 11:00

Sándor Takács se zahleděl na čerstvě vytištěné policejní hlášení ležící na hromadě několika tlustých fasciklů. „Kód jedna?“ zeptal se. „Důstojník v ohrožení?“

„Byl jsem v ohrožení,“ řekl Balthazar. „Obklíčilo mě šest ozbrojených a nepřátelsky se chovajících četníků.“

„A čí je to vina?“ zeptal se Takács vyčerpaně. „Co jste tam vlastně vůbec dělal?“

„Vyšetřoval jsem tam vraždu.“

„Ne, to tedy ne. Vraždy vyšetřujete tady, pod mým velením. Jedete, kam vás pošlu. A já vás neposlal na náměstí Republiky, nebo jak tomu tam dneska říkají.“ Takács odložil hlášení a posunul svazky na druhou stranu stolu. „Připadají vám povědomé, detektive?“

Balthazar zvedl ze stohu první svazek. „Ildikó Nagy,“ stálo na velké bílé nálepce na deskách. Těsně pod ní byla přilepená fotka buclaté dospívající holky s dlouhými hnědými kudrnatými vlasy. Podíval se, co je v dalším svazku. Z desek na něj nevraživě hleděl Marton Kelemen, holohlavý chlap kolem šedesátky.

Balthazar řekl: „Ano. Proč nejsou na mém stole?“

„Protože tam podle všeho moc často nebýváte ani vy. Mám sto chutí vás převelet zpátky na ulici. Do okrsku XXII.“

Okrsek XXII ležel na vzdáleném okraji města, bylo to tiché, neskutečně nudné předměstí. „Můžete tam hledat ukradené bicykly,“ pokračoval Takács. „Chytat zloděje ze samoobsluhy. Kdo ví, třeba se jednou za měsíc poštěstí i vloupačka.“

Takácsův vztek byl nepředstíraný, ale Balthazar věděl, že ho postupem času přejde. I tak se od něj ovšem očekávalo, že dá najevo určitou pokoru. Zlehka sklonil hlavu. „Prosím, to nedělejte, šéfe.“ Položil obě ruce na stoh spisů. „Dělám na tom. Přísahám.“

Takács se na něj váhavě zadíval. „Opravdu? Připomeňte mi, prosím, na kolika případech momentálně pracujete?“

Balthazar v duchu několik vteřin počítal. „Na šesti.“

„A kolik dalších jsme jich dočasně odložili pro nedostatek vodítek, svědků nebo materiálních zdrojů?“

„Zhruba stejně.“

„Takže to je dvanáct mrtvých lidí, kteří čekají na to, až najdete jejich vrahy.“

Balthazar sáhl do kapsy, vytáhl svůj iPhone a vyvolal na něm fotku, kterou ráno dostal. Ukázal ji Takácsovi. „Třináct.“

Takács se zadíval na obrazovku. „Dvanáct.“

„Dnes ráno ležel na parcele u náměstí Republiky mrtvý muž. Je naším úkolem najít jeho vraha.“

„V tomhle případě ne.“

„Ale...“

„Žádné ale, Tazi.“

„Žádné ale? Vážně?“

Takács si dlouze povzdychl. Balthazar čekal, co z něj vypadne. „Attila Ungár.“

„Aha. Takže na tom dělají četníci.“ Balthazar se na chvíli odmlčel. „Ale to znamená, že případ existuje.“

Takács odložil Balthazarův iPhone a sáhl po krabičce cigaret vedle stohu dokumentů. Byly to Sobranie, nejlevnější a nejtvrdší značka. Vytáhl z krabičky cigaretu, podržel si ji pod nosem, zavřel oči a zhluboka nadechl a vydechl. Takács jich kdysi vykouřil dvě krabičky denně. „Ne pro nás. A rozhodně ne pro vás.“

Balthazar se díval, jak na spisy padají drobky tabáku. „A my si to jen tak necháme líbit?“

„Co jsem slyšel, tak ano.“

„Proč?“

„Csak,“ štěkl Takács a smetl hnědé drobky. Csak, vyslovováno „čak“, znamenalo doslova „jen“, ale v tomhle smyslu to znamenalo „protože to tak říkám a dost diskusí“, například když už se rodič nechtěl dál dohadovat s protivným dítětem. Pak zamáčkl nezapálenou cigaretu ve velkém skleněném popelníku, ve kterém sice nebyla ani stopa po popelu, zato už byl plný rozdrcených filtrů, dutinek a kousků tabáku.

Velitel budapešťského oddělení vražd byl malý a zavalitý. Malá hnědá očka těkala uprostřed okrouhlé baculaté tváře, pod řídnoucími šedivými vlasy, které si pečlivě česal přes lysinu na temeni hlavy. Obličej se mu leskl potem a už teď měl v podpaží mokré skvrny. To, že seděl za svým psacím stolem v kanceláři v desátém patře a svého podřízeného nechal sedět na židli před stolem, bylo projevem Takácsovy zlosti. Obvykle spolu sedávali v koutě, ve dvou pohodlných křeslech u malého konferenčního stolku.

Jako velitel budapešťské mordparty měl Takács nárok na rohovou kancelář s velikými okny. Její vzhled a vybavení nijak nevybočovaly z úřednického standardu: světle modré stěny, falešné parkety a nastavitelné kancelářské křeslo z řetězce Ikea. Ale výhled byl úchvatný: Na jedné straně Árpádův most, šestiproudá asfaltová stuha s tramvajovou tratí uprostřed, která se klenula nad Dunajem a špičkou Markétina ostrova; na druhé straně se zdánlivě donekonečna táhly zelené kopce Budína, poseté bílými vilami. Dnes ovšem tahle vyhlídka byla spíš za trest. Budapešťské policejní velitelství sídlilo v moderní budově ze skla a oceli. Slunce se opíralo do oken a v místnosti bylo čím dál tepleji, vlastně tady už od rána bylo vedro. Pro klimatizaci budovy byla současná kanikula, letní vlna veder, příliš silným protivníkem, a tak to po pár dnech vzdala. Jen větrák na stojanu v koutě místnosti se marně snažil poskytnout lidem trochu osvěžení.

Takové teplé počasí nebývalo na začátku září ničím neobvyklým. Neobvyklé je to, co má Takács na stole, uvědomil si Balthazar. Věčně rozlezlé hromady hlášení, zpráv, protokolů a výstřižků z novin nahradily dvě přihrádky, na příchozí a odchozí dokumenty, a obě byly skoro prázdné. Vedle nich ležela malá, úhledně srovnaná hromádka dokumentů. Co se to tady dělo?

Takács se zamračil na poslední vydání Magyar Világ, které každý den hned po ránu důkladně pročítal. Teroristická hrozba – migranti na Východním nádraží, stálo na titulní stránce a text doprovázela fotografie unavených mladých uprchlíků, jak procházejí v dlouhé řadě pod hraniční značkou s nápisem Magyar Köztársaság, Maďarská republika. Další titulek hlásal, že Premiér přivítal investory z Perského zálivu.

Zamračil se a odložil noviny na stůl. Na okamžik se zamyslel. „A co vlastně máme? Fotku chlapa, který možná je a možná není mrtvý, anonymní textovku a hnusné graffiti. Kdo vám tu zprávu poslal? Nejsou to zase ti vaši kamarádíčci z Hazifiu.hu, co chtějí nějaký skandál? Zapomeňte na četníky. Soustřeďte se na svou práci. Na pátrání po vrazích opravdu mrtvých lidí.“

Balthazar často vystupoval v televizním zpravodajství a diskusních pořadech, tiskový odbor ho tam často vysílal jako důkaz, že to policie bere vážně se sociální inkluzí. Kvůli tomu se stal oblíbeným cílem Hazifiu.hu, nejextrémnějšího z webů maďarského pravicového extremismu. Hazifiu znamená v překladu mladý vlastenec. Zrovna minulý měsíc na tom portále zveřejnili jeho fotku, e-mailovou adresu a číslo na mobil, což vyvolalo vlnu nenávistných vzkazů a výhrůžek. K tomu na webu slibovali, že příště je na řadě Balthazarova adresa. Hned druhý den za rozbřesku provedla policie domovní prohlídku u editora webu i v jeho redakci, a od té doby se tam o Balthazarovi nepsalo. Z těch výhrůžek byla většina zcela neškodná, psali je vzteklí a zahořklí nezaměstnaní, kteří se nedokázali vyrovnat se změnou systému. Ale možná to nebyli jen oni. Balthazar raději poprosil o pomoc kamaráda od Státní bezpečnostní služby, bývalého hackera, který se stal bezpečnostním analytikem. Ten vysledoval několik IP adres, ze kterých zprávy přicházely, až k serveru v budově parlamentu.

Balthazar se na okamžik zamyslel. „Možná. Ale v tom případě by tu fotku mrtvého chlapa už dávno dali na web, aby to pořádně oslavili. Ta zpráva přišla z utajovaného čísla. Zažádal jsem si u operátora, ale prý to může trvat až týden, než ho zjistí, a budou potřebovat povolení z úřadu premiéra, než takovou důvěrnou informaci vydají. To jsou zřejmě ta nová pravidla.“

Takács se zasmál. „Za chvíli budou potřebovat povolení z úřadu premiéra i k tomu, aby si ráno došli na hajzl. A všichni ostatní taky.“

Balthazar se předklonil. „Šéfe, podívejte se na to video ještě jednou, prosím. V prachu jsou vidět dvě čerstvé stopy. Zrovna tak daleko od sebe jako paty, kdyby tam táhli něčí tělo.“

Takács vzal do ruky telefon a spustil video. „Tohle je málo. K vyšetřování vraždy potřebujeme mrtvolu. A tu nemáme.“

„Podívejte se na to graffiti, pod tím stromem s oběšencem.“

Takács se posunul k příslušnému snímku a zvětšil si ho, aby byla vidět tři písmena pod obrázkem. MNF.

„Nepřímé důkazy. To by mohlo znamenat cokoliv.“ Zavrtěl hlavou a vrátil telefon Balthazarovi. „Máte nějaké svědky?“

Balthazar přikývl. „Kluka. Říká, že viděl, jak nějací chlapi to tělo odvezli v bílé dodávce.“

„Jací chlapi?“

„To nevím.“

„A typ té dodávky? Značka?“

Balthazar zavrtěl hlavou. „To je všechno. Byl by mi toho řekl víc, ale vtom se tam objevili ti četníci. Jak je viděl, vzal nohy na ramena.“

„Chytrý kluk. Jak se jmenuje?“

„Jozsi. Cikán.“

„Příjmení?“

„To mi neřekl.“

Takács se opřel a spojil natažené prsty obou rukou. „Takže kromě té vaší zprávy v mobilu máme jen malého Jozsiho, který pobíhá někde po okrsku VIII a údajně viděl, jak nějací chlapi odváželi tělo. Tak tím je to o mnoho jasnější.“ Zadíval se na Balthazara, jako by přemýšlel, co komu udělal. Jozsi, zkráceně Jozsef, bylo velmi rozšířené cikánské jméno. „Ehm... Omlouvám se, Tazi, já...,“ zamumlal a začal se červenat.

„To nic, šéfe,“ zasmál se Balthazar, ale pak zase zvážněl. „Vlastně přece jen něco máme.“

„Co?“

Balthazar zalovil v kapse, vytáhl sáček se SIM kartou a podal ho Takácsovi. „Tohle.“

Jako kdyby to bylo předem domluvené, přesně v okamžiku, kdy se Takács zahleděl na sáček s důkazním materiálem, někdo zaklepal na dveře jeho kanceláře. Balthazar s úžasem pozoroval Takácsovu reakci. Nejenže se z jeho šéfa stal obsedantní pořádkumil, stal se z něj pořádkumil nečekaně rychlý. Takács na klepání neodpověděl, zato bleskově posbíral zprávy a dokumenty na stole, otočil hlášení s kódem jedna lícem dolů, aby byla vidět jen čistá zadní strana, všechno to hodil do přihrádky na příchozí dokumenty a přikryl novinami. Balthazar se nestačil divit, s jakou rychlostí se Takácsovy masité prsty rozběhly po klávesnici, aby zavřely e-mail a prohlížeč a vyvolaly na monitoru spořič obrazovky. Na člověka své generace byl jeho šéf překvapivě schopný, pokud šlo o počítače a elektronickou komunikaci. Když byl Takács hotov, řekl: „Dále!“

Balthazar se otočil ke dveřím, ve kterých se objevila silná blondýna kolem padesátky. V rukou držela podnos se dvěma šálky kávy, dvěma láhvemi minerálky a talířkem s čokoládovými sušenkami; zamířila s ním k Takácsovu stolu. Balthazar se na něj rychle zadíval. Sáček na důkazní materiál pořád ležel na stole. Takács si toho nevšiml. Balthazar instinktivně pochopil, že ať je ta žena kdokoli, neměla by ho vidět. Významně se na svého šéfa zahleděl, ale ten vypadal zaraženě. Upřel tedy pohled na svůj batoh a pak zpátky na Takácse, nasadil naléhavý výraz, ale pak vstal a postavil se té ženě do cesty, aby neviděla na šéfův stůl a nemohla k němu dojít.

Balthazar se představil. Ta žena na sobě měla upnutý modrý polyesterový kostým s nevkusnými zlatými knoflíky na saku a sukní po kolena. Zatvářila se zaraženě a trochu podrážděně – Proč se jí ten člověk zrovna teď představuje a proč se jí plete do cesty? –, ale odpověděla, jak to zdvořilost vyžadovala. „Szilágyi Ilona,“ řekla a s nelibostí se na něj zadívala. Měla hnědé oči, kolem nich silnou vrstvu mascary a odbarvené vlasy natupírované do složitého účesu. Zadívala se na podnos, jako by mu chtěla naznačit, že mu teď nemůže podat ruku.

Balthazar koutkem oka zachytil pohyb. Ustoupil stranou a nechal Ilonu dojít až k Takácsovu stolu, aby ho pozdravila a položila podnos s nápoji.

Balthazar si všiml, jak očima přeletěla celý šéfův psací stůl. Dokonce se trochu zamračila, když na obrazovce počítače zahlédla jen poskakující znak maďarského parlamentu. Sáček na důkazy byl pryč.

„Prosím, omluvte detektiva Kovacse,“ řekl Takács. „Je to jeden z mých nejlepších mužů. Když ovšem poslouchá rozkazy.“

Ilona se nejistě usmála, podívala se z jednoho na druhého a bylo na ní znát, že marně hádá, jaký je mezi oběma vlastně vztah. Dělal si Takács legraci? Jak by si někdo mohl dovolit vzdorovat vlastnímu šéfovi? Zeptala se: „Mám vám tam dát mléko a cukr?“

„Jste moc hodná, Ilono, ale ne,“ řekl Takács. Pak se odmlčel, nechal tíživé ticho narůstat. Ilona se neměla k odchodu, očima začala znovu slídit po jeho psacím stole.

„Děkuju, Ilono,“ řekl po chvíli důrazněji. Ještě na okamžik zaváhala, její úsměv se rozplynul a pak odešla.

Balthazar počkal, dokud za sebou nezavřela dveře. „Ilona?“

„Ano, Ilona,“ povzdychl si Takács a pak si s klidem přidal do kávy tři vrchovaté lžičky cukru a trochu mléka. „Mám vás obsloužit? Anebo ji mám zavolat zpátky?“

Balthazar vzal svůj šálek. „Není třeba. Dám si černou. Proč jste to prostě nevypnul, když zaklepala na dveře?“

„To by bylo trochu moc nápadné, nemyslíte?“

„Asi ano. Kde je Erzsi?“ Erzsi neni, tetička Erzsi, pracovala pro Takácse téměř dvacet let. Oba muži k ní chovali naprostou důvěru.

Takács ukázal na podnos. „O tohle jsem se nikoho neprosil, a o Ilonu už vůbec ne. Včera v jedenáct dopoledne dostala Erzsi nabídku odejít předčasně do výslužby. Šestiměsíční plat plus doživotní důchod v plné výši, dokonce i s možností dál si přivydělávat. Měla dvě hodiny na rozmyšlenou. Nechtěla odejít.“ Zvedl šálek, usrkl kávy a znechuceně se zašklebil. „Byla z toho celá špatná. Řekl jsem jí, ať to vezme. Tak to vzala. Za čtrnáct dnů pro ni pořádáme rozlučkový večírek v Gundelu.“ To byla nejslavnější historická restaurace v Budapešti. Takács pokračoval: „Samozřejmě jste zván také. Ilona ne. Objevila se tu dnes ráno v devět. S klíčem od mé kanceláře. Naštěstí jsem dostal echo, že mi sem někoho pošlou, a tak jsem tady byl dřív.“

„Echo? Od koho?“

Takács se usmál. „Od přítele.“

„Vysoce postaveného přítele?“

„Dost vysoce.“

„A kdo sem Ilonu poslal?“

Takács odložil šálek. „Stejný vládní úřad, ze kterého přišla i ta velkorysá nabídka pro Erzsi. Poslali mi ji sem z úřadu ministerského předsedy. Zavedli nový program pro dlouholeté státní úředníky; říkají tomu věrnostní odměna. Je to jako cestovka. Přesouvají je z jednoho odboru na druhý, aby si rozšiřovali odbornost. Pracovat pro mě je očividně za odměnu.“

Balthazar se zasmál. „Mně to tak vždycky připadalo, šéfe.“

Takács naklonil hlavu na stranu. „To jsem rád, že souhlasíte. Samozřejmě jsem ji mohl odmítnout. Ale její výhodou, jak jste sám viděl, je to, že je poměrně nápadná. Kdybych ji odmítl, poslali by někoho jiného.“

Balthazar se zadíval ven z okna. Pod betonovými oblouky Árpádova mostu proplouvala výletní loď, na jejíž přídi vlála německá vlajka. Lodě se dávaly na cestu z Německa, pluly přes celé Rakousko a Maďarsko a dál pokračovaly na jih do Srbska, Rumunska a nakonec do Černého moře. Tahle byla dlouhá a bílá, tři paluby poseté velkými vyhlídkovými okny. Viděl, že personál na horní terase zrovna prostírá k obědu. Balthazarovi zakručelo v břiše. Od rána neměl nic jiného než banán, vypil až příliš mnoho kávy a moc málo vody.

Balthazar se zeptal: „Jak víte, že to neudělali?“

„Že neudělali co?“ zamračil se Takács.

„Že neposlali ještě někoho dalšího. Možná má být jenom návnada. Upoutat vaši pozornost, aby sem v klidu mohl proniknout jiný špion.“

Takács se zamyslel. „Možná je jenom návnada. A možná našeho ministerského předsedu přeceňujete.“ Zvedl z přihrádky noviny a poklepal na spisy pod nimi. „Vy máte ovšem dost práce i bez toho, abyste si lámal hlavu s Ilonou. Nebo se zaplétal do bitek o území s četnictvem.“

Balthazar zvedl složky a prolistoval je. Ildikó Nagyovou, sedmnáctiletou studentku, ubodal její bývalý chlapec v baru The Dubliner, nápodobě irského pubu poblíž Západního nádraží. Martona Kelemena přetáhla manželka po hlavě láhví v jejich luxusní budínské vile poté, co mu v telefonu našla smyslné textovky od sekretářky. V Dublineru měli kamery se záznamem a kupodivu ten večer fungovaly. Bývalý chlapec pořád používal svůj účet na Facebooku. Kelemenovou slyšel soused, jak na manžela křičí a vyhrožuje mu, že ho zabije, načež se prý ozvalo křupnutí praskajícího skla. Paní Kelemenová byla na útěku. Zbavila se mobilu, ale kreditku podle všeho používala i nadále. Balthazar věděl, že za den za dva může mít oba podezřelé pod zámkem.

Takács vytáhl pomačkaný kapesník a otřel si zpocené čelo. „Ungára jsem nikdy nemusel. Je to gauner. Ale kdykoli jsem proti němu chtěl zahájit disciplinární řízení nebo ho suspendovat, nahoře mi to zarazili. Tak teď si konečně našel své místečko.“

Poté, co Ilona odešla, zavládla v místnosti docela uvolněná nálada. Balthazar upíjel kávu. „Ale my jsme oddělení vražd. Mrtvý chlap na náměstí Republiky by měl být náš.“ Nápoj byl vlažný a trochu nahořklý, ostatně jako veškerá káva, která se po celá desetiletí podávala všude ve státních institucích. Odložil šálek. „A navíc, proč se o to zajímají zrovna četníci?“

„Desítky tisíc lidí se derou přes naše hranice. Ekonomičtí migranti, uprchlíci, teroristé, bůhvíco. A pak najednou jeden z nich leží mrtvý kousek od Východního nádraží. Jistěže se o to zajímají četníci. Potřebují se v něčem šťourat. Zdůvodňovat svou vlastní existenci. Své vybavení. Svůj rozpočet.“ Takács se zadíval do dálky. „Co my bychom pořídili za ty jejich…“

Balthazar zpozorněl a posadil se zpříma. „Tak to byl migrant? Jak to víte?“

„Nevím. Aspoň ne jistě. Jedna věc je, že ho našli kousek od Východního. Ale proč by se o to jinak četnictvo tak zajímalo? Přebírají všechny případy s jakoukoli vazbou na zahraničí.“ Na chvíli se odmlčel. „Víte jistě, že se vám do toho chce?“

„Určitě. A rozhodně si nechci nechat mluvit do toho, co dělám, od Attily Ungára a těch jeho goril. Jestli ten případ převezme četnictvo, tak my dva budeme do půl roku na dlažbě. Celá mordparta skončí. Zruší ji a pohltí. Nejspíš úplně zruší celou policii, v Budapešti i všude jinde. Na všechno budou stačit jen četníci. A my si budeme hledat práci u bezpečnostních agentur.“

„Možná. Ale než to přijde, chtěl bych vám ukázat tohle.“ Takács pokynul Balthazarovi, aby obešel stůl a postavil se k němu. Stiskl mezerník na klávesnici a monitor jeho počítače se rozzářil. V prohlížeči byla stránka 555.hu, nejlepší maďarské investigativní zpravodajství.

„Jen si to přečtěte,“ pobídl ho Takács. „Objevilo se to před dvaceti minutami.“

PŘEVADĚČI PŘEVLÉKAJÍ MIGRANTY ZA CIKÁNY,

ABY SE VYHNULI HRANIČNÍM KONTROLÁM

Enikö Szalayová

„Převaděči se naučili nový trik – převlékají uprchlíky a migranty za cikány, aby snáz prošli přes maďarské hraniční kontroly a dostali se dál na západ. Převaděči spolupracují s vedoucími představiteli cikánských klanů, kteří jim propůjčují pravé občanky a pasy cikánských mužů, žen a dětí, ale také jejich tradiční oděvy, to vše výměnou za podíl na úplatě, kterou migranti za cestu do Evropy platí. Poté, co se dostanou do Rakouska, posílají osobní doklady a oděvy zpět k dalšímu použití.

Mnozí uprchlíci, zejména ze Středního východu, mají snědou pleť a mohou se vydávat za cikány. Převaděči oblékají ženy a dívky do pestrobarevných sukní a šátků, muži dostanou obnošené bundy a kalhoty. Během samotného překračování hranice mají zakázáno bavit se spolu ve svém rodném jazyce. Někteří dokonce dostali zapůjčené hudební nástroje, zejména housle a tahací harmoniky, aby jejich falešná identita získala na věrohodnosti.

Hraniční kontroly na Hegyeshalom a dalších hraničních přechodech do Rakouska dostaly za úkol sledovat pohyb migrantů a uprchlíků. Ale občanům zemí EU zůstávají hranice i nadále otevřené. A protože Maďarsko i Rakousko jsou součástí schengenského prostoru, neexistují mezi nimi hraniční kontroly a vozy s rakouskou, maďarskou nebo rumunskou poznávací značkou tu běžně nikdo nezastavuje.

Převaděči organizují pohyb migrantů v ulicích a parcích kolem Východního nádraží, které se stalo epicentrem evropské migrační krize. Včera i přes silnou policejní přítomnost na nádraží, z něhož byla zahraniční vlaková doprava momentálně odkloněna, převaděči otevřeně nabízeli své služby a přijímali platby v dolarech, eurech i kuvajtských dinárech. Dvě dobře známé postavy z budapešťského podsvětí, obě romské národnosti a s vazbami na organizovaný zločin, zřejmě úřadují v kavárně poblíž nádraží.

Zdroj z řad západních diplomatů řekl pro 555.hu: Jde o organizovanou síť sídlící ve Vídni a Budapešti, s vazbami na Střední východ. Její vůdcové vydělávají závratné sumy na obchodu s lidskou bídou. Opakovaně jsme požadovali, aby rakouské a maďarské úřady začaly situaci řešit, ale jak se zdá, dosud se nic neděje.“

Zbytek článku detailně popisoval, jak Enikö požádala tři uprchlíky tábořící před Východním nádražím, aby si šli promluvit s převaděči a pak jí přišli říct, jak se dohodli. Všichni mluvili o ceně kolem 2000 eur za osobu za cestu do Vídně včetně příslibu vrácení peněz, pokud budou cestou dopadeni a vráceni.

Balthazar dočetl do konce. „Velmi podrobné. Je to dobrá reportérka.“

Takács se na něj rozpačitě podíval. „Že ano? Měl jsem Enikö rád. Ještě jste v kontaktu?“

Balthazar zavrtěl hlavou a snažil se ignorovat emoce, které v něm ještě pořád vyvolával pohled na její napsané jméno. „Přímo ne. Ale máme společné přátele.“

Takács pokračoval. „Stejně to určitě bude poprvé, co někdo platí za to, aby se mohl vydávat za cikána. Obvykle to bývá naopak.“ Najednou jako by se lekl toho, co řekl. „Dá se to tak říct?“

Takács byl posledních pár let Balthazarovým patronem, bojoval za něj v meziresortních bitvách, urgoval jeho povýšení a vždycky stál za ním. Ale Balthazar se zároveň musel smířit s tím, že i přes veškerou svou snahu a čtyřdenní školení o diverzitě, pořádané Metropolitní policií v Londýně, byl Sándor Takács muž určitého věku, který celý svůj život prožil ve velmi politicky nekorektní společnosti, zejména pokud šlo o postoj k cikánům.

Takácsovi táhlo na šedesátku a mohl by odejít do výslužby, kdykoli by si vzpomněl. Pocházel z vesnice poblíž srbských hranic, kde pašování představovalo zcela běžnou součást života. Už zamlada se sám mohl snadno dostat na šikmou plochu, ale jeden prozíravý potentát komunistické strany v něm odhalil jeho potenciál a poslal ho do Budapešti na studia. Balthazar dělal pro Takácse už pět let, znal jeho nálady a libůstky, jeho silné i slabé stránky. Na zarámovaných fotografiích, které visely v jeho kanceláři, přebíral Takács vyznamenání nebo metál od každého maďarského premiéra od pádu komunismu v roce 1990. Pál Palkovics, současný ministerský předseda, se usmíval od ucha k uchu a držel ho kolem ramen.

Další fotky zachycovaly Takácse na různých seminářích a mezinárodních konferencích s vysokými policejními důstojníky, politiky a hodnostáři. Pak tu byla zarámovaná osvědčení z kurzů, které absolvoval u newyorské NYPD (New York Police Department), u FBI a u londýnské Metropolitní policie. Ale Takácsovou největší výhodou byla čtyři desetiletí policejní praxe a schopnost rozeznávat předzvěsti a znamení ohlašující změny v rovnováze sil, příchod nové garnitury, či dokonce ideologie. Takács byl tím příslovečným Maďarem, který dokáže za někým vstoupit do otočných dveří a stejně z nich vyjít jako první.

Balthazar se zasmál. „Ano, šéfe, dá se to tak říct. Přímo u Východního je přece policejní stanice. Proč ty chlapy prostě neseberou?“

„To se mě vážně ptáte, detektive Kovacsi?“

Balthazar usrkl další doušek kávy. Ta hořká břečka se opravdu nedala pít. Odložil šálek. „Ne, šéfe. Ne při dvou tisících na osobu. Jaký je jejich podíl?“

„Jako obvykle. Kolem patnácti procent.“ Takács se odmlčel, snažil se jasně zformulovat svůj názor. „Tazi, ona píše o představitelích cikánských klanů. Pomozte mi trochu. Mohlo by jít o...“

„Mého bratra Gaspara? Možná. Některé své holky vozí z Balkánu. Zná převaděče. Zná jejich trasy a ví, kde koho podplatit.“

Takács zvedl krabičku cigaret, jednu z nich vytáhl a protočil ji mezi prsty. „Myslíte, že v tom může mít prsty?“

„Ve vraždění migrantů? Ne. Ale v převaděčství, to nejspíš jo.“

„Pomohl by nám?“

„Možná. Ale víte, jak to chodí u pasáků. Nic není zadarmo. Mravnostní mu šlape na paty, protože jim málo platí.“

„Jeďte si s Gasparem promluvit. Jestli ve vraždě toho chlapa má prsty, nemůže čekat žádnou laskavost, ale jestli nemá a něco o ní ví, mohli bychom možná něco vymyslet. Promluvím s kolegy z mravnostního. A když už se bavíme o rodině, jak se má Alex? Kolik už mu vlastně je?“

„Dvanáct. Příští měsíc mu bude třináct. Tenhle víkend ho budu mít u sebe. Zítra odpoledne přijede a zůstane přes noc.“ Balthazar vytáhl mobil, našel na něm fotku a ukázal ji Takácsovi. Byl na ní hubený hnědovlasý kluk se zelenýma očima a úsměvem plným mezírek mezi zuby.

„Vypadá jako šikovný kluk. Vemte ho s sebou, ať se tu porozhlédne. Třeba z něj taky jednou bude policajt.“ Kovacs se odmlčel. „Jestli tedy tou dobou ještě bude nějaká policie...“ Pak telefon vrátil Balthazarovi. „A Sarah?“

„Rozvod už máme za sebou. Alexe mám na jeden den každý druhý víkend a na dvě hodiny jednou týdně. Ale za tohle přespání jsem se musel vzdát tří návštěv v týdnu.“

„Nechápu, proč se ty ženské takhle chovají. Copak si myslí, že to klukovi prospěje, když nebude mít vedle sebe tátu?“

Balthazar se zasmušile usmál. „Podle Sarah mu nejspíš stačí dvě mámy.“

„A není to její...“ Takács se zadíval do stropu, jako by hledal to pravé slovo. „...partnerka? Nenavádí ji proti vám?“

„To bych neřekl. S Amandou vycházím docela dobře. Jen se Sarah ne. Vždycky je na mě tak protivná. Nikdy mi nic nedaruje, přestože to byla ona, kdo odešel. A už to budou tři roky.“

„V takových situacích těžko hledat logiku. Možná v ní probouzíte pocit viny, tak se naštve a pak si to vybíjí na vás. Ale radši si na ni nedovolujte. Našla si dost dobrou střechu.“

Střecha znamenala v kriminální hantýrce ochranu. „Koho?“

„Amerického velvyslance. Sarah tam za poslední měsíc byla dvakrát na večeři. Jak se zdá, velvyslanec studoval na univerzitě s její matkou a pořád jsou to blízcí přátelé. Teď se jedná o anglo-americké investici za sto milionů dolarů – bezpečnostní výstroj a zaškolení personálu k těm novým plotům na hranicích. Pokud velvyslanec požádá úřad předsedy vlády o pomoc s problematickým policajtem, co obtěžuje americkou státní příslušnici, jistě mu bude vyhověno. Zvlášť poté, co vás museli oficiálně…“

„No jo,“ přerušil ho Balthazar. „Tak jak si stojíme? Oficiálně.“

Takács pokrčil rameny a posunul po stole sáček na důkazy. „Očekávejte ode mě e-mail v tom smyslu, že cokoli se stalo na náměstí Republiky, je teď posuzováno jako záležitost národní bezpečnosti a spadá to tedy do jurisdikce četnictva. Tím budeme mít oficiální záznam o tom, že vám říkám, ať to necháte plavat. Jak naložíte se svým volným časem, to je samozřejmě na vás.“

Balthazar se usmál a strčil si sáček do kapsy košile. „Což znamená?“

Takácsův hlas byl zcela bez emocí, jen v očích se mu zablýsklo. „Žádné telefonování odsud ani sem, ani ke mně domů, ani na můj mobil; žádné používání policejního e-mailu nebo databází, žádné požadavky na kolegy, ústní, písemné ani elektronické, a žádné využívání policejní infrastruktury, internetu ani telefonů. Jděte si do internetové kavárny. A ne do té, co máte nejblíž od domu. Jste v tom sám. Mimo záznam. Világoš?“

„Világoš.“

Takács otevřel zásuvku svého stolu a hodil Balthazarovi prehistorickou Nokii. „Postřeh!“

KAPITOLA TŘETÍ

Britská ambasáda, ulice Harmincad, 11:20

Když Balthazar vycházel z kanceláře Sándora Takácse, o pět kilometrů dál, v zabezpečené, zvukotěsné sklepní místnosti přímo v centru Budapešti nově jmenovaná zástupkyně vedoucího diplomatické mise podala státnímu tajemníkovi jménem Ákos Fehér cestovní pas. Zlatým písmem na něm stálo Európai Unió a Magyar Köztársaság, a dole ještě Útlevél.

„Otevřete ho, prosím, na stránce s fotografií,“ řekla Celeste Johnsonová.

Fehér udělal, co po něm chtěla. Na fotce byl muž ve středních letech, s tmavě hnědou pletí, uhlově černými vlasy, zahnutým dravčím nosem a tmavýma očima, které jako by na ně zíraly z papíru.

„Kdo je to?“ zeptala se Johnsonová.

„Jak to tu stojí, slečno Johnsonová. Zsolt Szabo.“

„Paní,“ opravila ho a vzala si od něj pas. „Připadá vám jako někdo, kdo se jmenuje Zsolt Szabo?“

Fehér se opřel a pokrčil rameny. „Nevím, jak by měl vypadat Zsolt Szabo. Je to hodně obvyklé maďarské jméno. Je tmavší, to ano. Možná je to cikán. Anebo maďarský Rumun.“

„Není.“

Než Fehér odpověděl, dlouze se na ni zadíval. Hádal, že jí bude kolem pětatřiceti, byla vysoká a oblečená elegantně, v černých kalhotách a bílé blůze, pod kterou se znepokojivě rýsovala veliká ňadra. Nebyla ani přátelská, ani nevraživá. Žádný snubní prsten. V uších dvě prosté zlaté náušničky. Krátké černé kudrnaté vlasy, po stranách opravdu hodně krátké. A před ní na stole jednoduchá neoznačená složka z konopného papíru. Vůbec ji nedokázal odhadnout. Ještě nikdy v životě nemusel jednat s ženou, cizinkou, a ještě navíc černoškou, která by vůči němu vystupovala jako jeho nadřízená. Ale tohle bylo Maďarsko, jeho vlast, kde vládla jeho strana a jeho šéfem byla ministryně spravedlnosti. Nenech se zastrašit, říkal si v duchu, nenech si nic líbit. „Máme teď Maďary všeho druhu. Občanství dostane kdekdo. Dokonci i néger.“

„Prosím?“ zeptala se Johnsonová nevěřícně.

Fehér zrudl až za ušima. Co řekl špatně? Néger bylo v maďarštině úplně obyčejné slovo, prostě černoch. Jak to měl říct jinak? „Pardon, omlouvám se, nechtěl jsem se vás nijak dotknout. To je prostě maďarský výraz pro černocha.“

Johnsonová nadzdvihla obočí a vůbec se netvářila, že by to takhle bylo lepší. „Tohle slovo už taky nepoužíváme, pane Fehére.“

Sklopil oči a zadíval se na desku stolu. Byla červená, poškrábaná a popraskaná. „Moje angličtina není na takové úrovni. Omlouvám se. Promiňte.“

Tak tolik k sebevědomému vystupování, pomyslel si. Teď jenom těžko hledal pevnou půdu pod nohama. Byl daleko mimo svou komfortní zónu a mocenská dynamika rozhodně nehrála v jeho prospěch. Něco je tady špatně, uvědomil si, alespoň špatně pro mě. Rozhodně špatně pro mou kariéru. Diplomatickým protokolem bylo dáno, že pokud se Johnsonová nebo jakýkoli jiný diplomat chce na ministerstvu spravedlnosti setkat se státním tajemníkem na jeho úrovni – na dosti vysoké úrovni –, pak si musí zažádat o schůzku v jeho kanceláři pár minut pěšky odsud, a této žádosti se vyhoví během tří čtyř pracovních dnů, anebo za týden, podle toho, kdo o schůzku žádá.

Jenomže on byl místo toho předvolán – jinak se to opravdu nedalo nazvat –, aby se do čtyřiadvaceti hodin dostavil na britskou ambasádu na ulici Harmincad. Už z toho byl v rozpacích. Ověřoval si ten požadavek u svých nadřízených a žádal, aby jej doprovázel nějaký spolehlivý kolega. Ale jeho šéf jen mávl rukou a řekl, že to není zapotřebí a že si s tím nemá lámat hlavu. Jenže když Fehér prošel vstupní branou ambasády a její bezpečnostní kontrolou, z právního hlediska už se nenacházel na maďarské půdě. Tím se mocenská dynamika změnila úplně. Nehrozilo mu žádné nebezpečí, to jistě ne, ale už neměl věci pod kontrolou. Byl v Británii. A v úzkých. To bylo čím dál jasnější.

Johnsonová poklepala hranou pasu o desku stolu. „Omluva se přijímá. Pojďme dál. Tenhle muž, ten takzvaný Zsolt Szabo, dostal maďarský pas“ – otevřela spis a zadívala se do něj – „třicátého srpna. O dva dny později byl zadržen na letišti Luton při pokusu vstoupit do Spojeného království.“

„Proč?“

„Protože ať je to kdokoli, rozhodně to není Zsolt Szabo.“

„Jak to víte?“

Johnsonová zavřela spis. „Podle údajů z toho pasu se narodil v Budapešti. Ale maďarsky neumí ani slovo. Nedokázal nám říct, do které školy v Maďarsku chodil. Nedokázal vyjmenovat tři maďarská města. Vlastně uměl pojmenovat jenom Budapešť, a to ještě špatně.“

„Tak kdo to tedy je?“

„To zatím nevíme. Doufali jsme, že byste nám s tím mohli pomoct vy.“

Fehér znejistěl ještě víc. Znejistěl a zastyděl se. Což nepochybně bylo přesně to, oč Johnsonové šlo. Ale co vlastně věděla? A odkud? Musel tuhle partii otočit. „Co bych o tom mohl vědět? Nepracuju v oddělení cestovních dokladů. Možná byste měli...“

Zadíval se na Johnsonovou. Byla překvapivě sexy, takovým přísným, dominantním způsobem, s blůzou jen o trochu těsnější, s jediným rozepnutým knoflíčkem. Jaké by to asi bylo, kdyby jí rozepnul druhý? Johnsonová Fehéra přistihla, jak jí zírá na prsa. Měla tvář jako z kamene. Tiše polkl, aby zamaskoval své rozpaky. „Možná byste se měli obrátit na ně,“ řekl rozechvělým hlasem.

„To jsme udělali. Nic užitečného jsme se od nich nedozvěděli. Jen to, že ten dokument vydali. Nezbytné prověření prý provedlo ministerstvo spravedlnosti.“ Johnsonová se předklonila a v hnědých očích se jí zablýsklo. „Dovolte, pane Fehére, abych vám ještě jednou připomněla, že se jedná o velice vážnou záležitost. V celé Evropě platí zvýšená bezpečnostní opatření kvůli terorismu. Vaše hranice každý den překračují tisíce lidí a o jejich příchodu a odchodu se nevedou žádné záznamy. Mnozí z nich jsou na útěku, anebo aspoň tvrdí, že utíkají, ze Sýrie či Iráku. Vaše vláda nemá ani ponětí, co to je za lidi. A teď se člověk, který zcela evidentně není maďarským státním občanem, pokusil vstoupit do Spojeného království pomocí tohoto dokladu. To by samo o sobě bylo na pováženou. Jenže ten pas není padělaný, je naprosto autentický a má platné sériové číslo.“

Fehér na britské ambasádě už několikrát jednal o přeshraniční spolupráci a dalších právních otázkách. Dokonce tu jednou absolvoval i seminář o lidských právech a vězeňském systému. Budova byla nádherná, bývalá banka v samotném centru města. Vstupní hala byla dlážděná mramorem, měla prosklený strop a jejím středem stoupalo točité schodiště. Když tu byl naposledy, velvyslanec ho přijal v nádherné pracovně s úchvatným výhledem na město, dostal kávu v porcelánu od firmy Zsolnay a k tomu cukroví z Gerbeaud, nejslavnější budapešťské kavárny na nedalekém Vörösmartyho náměstí. Dokonce ho i s manželkou pozvali na recepci na oslavu královniných narozenin.

Teď seděl na laciné a nepohodlné židli u oprýskaného stolu v malé kanceláři bez oken. Místnost měla tak pět na pět metrů, šedé stěny, šedou podlahu a strop, a vstupovalo se do ní dveřmi s biometrickým zámkem, který Johnsonová odemkla otiskem prstu. Podobnou místnost měli i v suterénu na ministerstvu; denně se kontrolovalo, jestli v ní nejsou štěnice, a pořádala se tam jen ta nejcitlivější jednání. Kdysi se mu tam podařilo svést nejpěknější ze stážistek, co k nim ten rok přišly.

Fehér odmítl na recepci odložit svůj mobil, a tak teď před ním ležel na stole, vložený do sáčku, který rušil signál. Věděl, že tady nezabere žádná z jeho obvyklých taktik – flirtování, příslib kariérního postupu, plně hrazený výlet do vily ministerstva u Balatonu ani „nová Nokia“, krabička od mobilního telefonu plná dvacetitisícovek.

„Mohl bych dostat něco k pití?“ zeptal se.

„Jistě,“ přikývla Johnsonová. „Čaj, kávu, nebo vodu?“

Fehér se na okamžik zamyslel. Teplý nápoj by vyžadoval aspoň chvilku přípravy, tím by mohl získat čas na rozmyšlenou. „Čaj, prosím.“

Johnsonová vstala, omluvila se a odešla z místnosti. Fehér se opřel, pokusil se zaujmout nějakou pohodlnou polohu, ale krk už měl celý strnulý napětím. Masíroval si týl a snažil se vybavit si, co se v ministerských spisech dočetl o svém protějšku. Ještě před schůzkou si v rychlosti pročítal její životopis a teď litoval, že mu nevěnoval víc pozornosti. Dříve působila v Ankaře, Káhiře a Islámábádu. Vypadalo to, že se střední ani východní Evropou nemá žádné zkušenosti. Tak co k čertu dělala tady, v klidné a ospalé Budapešti?

Samozřejmě znal odpověď. Poslední dobou nebyla Budapešť ani klidná, ani ospalá. Johnsonová dorazila teprve před měsícem, zrovna když uprchlická krize vrcholila. Z toho se dalo vyvodit mnohé. Určitě pracuje pro MI6 (neoficiální název Military Intelligence). Musí se poradit s ministrem. Tohle je zcela evidentně vážná věc. Nejenom vážná, ale politická. Na okamžik ho zachvátil strach, ale rychle ho zapudil. Měl přece své neochvějné postavení, měl podporu samotného ministra. V osmadvaceti se stal státním tajemníkem a pro příští volby mu přislíbili místo na kandidátce sociální demokracie. Měl krásnou manželku, malé dítě, dalšího potomka na cestě a tolik mimomanželských partnerek, kolik se dalo v rámci diskrétnosti zvládat. Stačilo jenom přestát tuhle smršť, nechat ji vybouřit a neztratit hlavu. Prozatím se rozhodl nasadit svou obvyklou taktiku – nabízet spolupráci, ale ve skutečnosti využít každé příležitosti ke zdržování. Ano, to bude nejrozumnější, aspoň v tuhle chvíli. Hned se cítil líp, že celou věc promyslel a sám se mohl rozhodnout.

Otevřel sáček, vytáhl z něj telefon a pokusil se zavolat na ministerstvo. Ticho. Podíval se na displej. Žádný signál ani WiFi. Ale co vlastně čekal? Otráveně si povzdychl a vrátil přístroj do sáčku.

O pár vteřin později se dveře znovu otevřely. Johnsonová vešla s hliníkovým podnosem, na kterém stály dvě sklenice vody a dva bílé hrnky s prostým nápisem VELKÁ BRITÁNIE. Vedle nich leželo poslední vydání Magyar Világ, přeložené na vnitřní stránku, pak hnědá obálka a dvě sušenky na čistě bílém talířku. Jeden šálek podala Fehérovi. V béžové tekutině plaval sáček čaje, napůl ukrytý pod vrstvou mléka. Vypadalo to odpudivě.

„Sušenku?“ zeptala se a pokynula k podnosu.

Fehér se na něj zadíval. Byly to obyčejné Gyori, nejlevnější sušenky, co se dají koupit. „Ne, děkuju.“ Usrkl čaje. Byl vlažný a bez chuti.

Johnsonová se posadila zpátky na své místo. „Tak, Ákosi. Můžu vám tak říkat, když teď, jak se zdá, budeme nějakou dobu pracovat spolu?“ Usmála se na něj a předklonila se, jako by ho chtěla nechat nahlédnout hlouběji do výstřihu.

Ne, nemůžete, pomyslel si Fehér, i když už jste si rozepnula ten druhý knoflíček. Nehodlám si tykat s cizinkami, které mě zavírají v suterénních kobkách pod ambasádami cizích mocností. Ale dnes to vypadalo, že nemá na výběr. „Jistě,“ odpověděl.

„Tak, Ákosi, mluvili jsme o sériovém čísle toho pasu. Opravdu bychom ocenili vaši pomoc.“

Pohodlně se opřel a dodal si odvahy. „No, zaprvé, Celeste, bych vám rád poděkoval, že jste nás na tuhle záležitost upozornili,“ řekl sebevědomě. „Je možné, že ten pas je padělaný. Naše hraniční přechody jsou poslední dobou zahlcené a pašeráci lidí jsou čím dál mazanější. Mají přístup ke špičkové technice. Nepochybně jste četla zprávu Europolu, podle které jsou kriminální gangy schopné vyrábět dokonce i strojově čitelné pasy s tou novou čipovou technologií. Můžu vám slíbit, že na ministerstvu budeme téhle situaci věnovat mimořádnou pozornost.“

Johnsonová se usmála. „To je dobrý začátek, Ákosi. Ale jen začátek.“

Znovu se zadíval na Magyar Világ. Noviny byly pečlivě poskládané a ležely na tácu tak, aby si je mohl snadno přečíst. Titulek na straně tři se nedal přehlédnout: Státní tajemník zatčen: Vládní tažení proti korupci. Chytré. Tenhle trik si musí zapamatovat, až příště při nějakém jednání bude mít trumfy v ruce on sám. Jestli nějaké příště bude. Raději to zamluvit. „Omlouvám se, ale asi nerozumím,“ řekl, ačkoli oba věděli, že to není pravda.

„Ach, Ákosi, myslím, že rozumíte.“ Johnsonová otevřela pas a přistrčila mu ho pod nos. „Nejenže na pasovém oddělení tvrdili, že váš úřad provedl nezbytné prověření, ale jeho sériové číslo začíná písmeny HM. To znamená, že byl vydán na přímou žádost ministerstva spravedlnosti.“

Fehér rychle přemýšlel. Jak to mohla vědět? MI6 zřejmě ví úplně všechno, a když něco neví, tak jí to CIA prozradí. Tak jako tak, nemělo smysl to zapírat.

Znovu otevřel doklad na stránce s fotkou. Bylo to tam: HM3097889. „Tohle si budu muset vzít s sebou.“

Johnsonová mlčky natáhla ruku otočenou dlaní nahoru.

„Je to majetek maďarské vlády,“ namítl Fehér.

Johnsonová se usmála. „Možná. Ale tady jste na britské půdě. Ten pas byl zadržen na letišti v Lutonu. Muž, který s ním přicestoval, je teď v britském záchytném středisku pro imigranty. Nabídli jsme mu dohodu: Řekni, jak jsi k tomu pasu přišel, a my tě místo vězení jenom vyhostíme.“

Podívala se na hodinky. „Už je zavřený skoro dva dny. To obvykle stačí.“ Rozverně se na něj usmála. „Samozřejmě nic nebrání tomu, aby vaše vláda o vrácení toho pasu zažádala oficiální cestou.“

Fehér jí doklad vrátil. Jeho předtucha ho nezklamala. Tohle bylo horší, než si zprvu myslel. Mnohem horší, zvlášť pokud ten člověk vypovídal. „Prozatím si ho klidně nechte.“

Znovu si přečetl titulek v Magyar Világ. Samozřejmě ty noviny už ráno letmo proletěl a znal toho muže, o kterém se tam psalo – byl to dlouholetý zaměstnanec ministerstva vnitra. Udělal dvě zásadní chyby: Tou první bylo, že se na meziresortní schůzi zasazoval o to, aby vláda poskytovala migrantům zdravotní péči. Člověk nemusel být liberálem, voličem opozice ani horkokrevným aktivistou, aby mu vrtalo hlavou, že vláda nijak neřeší otřesné podmínky, ve kterých přežívají. Srdceryvné scény z Východního nádraží neprobouzely jen emoce, ale přímo obavy z ohrožení veřejného zdraví. Deset záchodů a šest kohoutků s pitnou vodou pro tisíce lidí. Zahraniční zpravodajské kanály – BBC, CNN, všechny velké stanice – vysílaly záběry špinavých, hladových dětí, jak stojí fronty na jídlo, které tu rozdávali dobrovolníci.

Druhou (a ještě větší) chybou toho zadrženého muže bylo, že jezdil do práce porsche kabrioletem. Pravidla byla jasná: Vládní posty jsou příležitostí pro bezuzdné obohacování. Ale nikdy nevystavuj veřejně na odiv, co se ti podařilo urvat. Sporťáky měly zůstat v tajných vládních garážích na předměstí Vídně a jezdit se s nimi mělo výhradně v zahraničí. Jestli chtěla Johnsonová Fehérovi něco naznačit, rozhodně si přitom nebrala servítky. A co je asi v té obálce?

„Jak máme postupovat?“ zeptal se Ákos.

Johnsonová zvedla šálek a upila čaje. „Budeme spolupracovat.“

„Což znamená?“

„Vy využijete své kontakty a zjistíte, kdo rozhodl o vydání toho pasu, kolik dalších podobných bylo vydáno, kdy a kým, a o kopie všech záznamů se podělíte s námi.“

Fehér se málem rozesmál nahlas. „Chcete po mně, abych pro vás špehoval svoje vlastní kolegy a ministerstvo?“

„Jistěže ne. Chci po vás, abyste s námi spolupracoval ve věci oboustranného zájmu.“

Fehér se zadíval na své hodinky, hladké černé Rado. „Vaši žádost beru na vědomí.“ Bylo skoro poledne. Dnes měl jít na oběd s náměstkem ministra. Odsunul svou židli od stolu a chystal se vstát. „Teď už bych rád odešel. Tedy pokud nejsem vaším vězněm.“

Johnsonová se rozpustile zasmála. „Ákosi, můžete odejít, kdykoli budete chtít.“ Na okamžik se odmlčela. „Jen ještě jedna drobnost.“

„Jaká?“

Johnsonová mu podala obálku. „Podívejte se. Můžete si je nechat, my máme kopie. Digitální.“

Fehér vytáhl z obálky fotku a zbledl. Byl na ní za volantem stříbrného porsche kabrioletu, v pozadí se vypínaly zasněžené vrcholky rakouských velehor. To auto by se ještě dalo nějak vysvětlit, ale už ne ta mladá blondýna, která seděla vedle něj, ruku ovinutou kolem jeho ramen.

Autobus č. 8E, Thökölyho ulice, 12:00

„Co že mám udělat?“ zeptal se Balthazar, když autobus nečekaně zpomalil dvě zastávky před Východním nádražím. Přitiskl si mobil těsně k uchu a zaváhal, jestli dobře slyšel. Z dálky zněla policejní siréna. „Ale to přece nemá s úřadem předsedy vlády nic společného. Městské dopravní kamery spadají pod pravomoc budapešťské radnice. Proč potřebuju povolení od premiéra, abych se mohl podívat na dnešní ranní záznamy z Východního? To je nějaká novinka?“

V tu chvíli už věděl, že pokračovat v tomhle rozhovoru nemá smysl. Městský úředník, obvykle velice vstřícný, ho jenom informoval o novém nařízení. Balthazar pochopil, že bude muset použít svá kis kapu, zadní vrátka, aby je obešel. Všichni Maďaři se často spoléhali na zadní vrátka, na neformální kontakty napříč úřednictvem, které pomáhaly překonávat překážky, někdy za úplatu, ale většinou jen za příslib protislužby. Balthazar už věděl, koho poprosí. Teď si ale na telefonu našel webovou stránku 555.hu. Na prvním místě pořád zářil název článku od Enikö, ale pod ním ho upoutal další titulek.

MAGYAR NEMZETI FRONT SE HLÁSÍ K POSLEDNÍM ÚTOKŮM NA MIGRANTY

reportéři 555.hu

„Osm migrantů včetně tří žen a dětí bylo včera hospitalizováno poté, co je napadli maskovaní útočníci. Skupina složená ze tří rodin ze Sýrie a Iráku překročila hranice u Kelebie a blížila se k čekajícím vozům taxislužby, když na ně zaútočilo asi půl tuctu maskovaných mužů.“

Článek dál popisoval, že útočníci na sobě měli černé kalhoty a trička a lyžařské kukly. Do žen a dětí jen strkali a sprostě jim nadávali; opravdové útoky si šetřili pro muže, kteří dostali pořádný výprask a jeden z nich upadl do bezvědomí. Balthazarovi neuniklo, že u článku chybí jméno autora. MNF o sobě dala poprvé slyšet před šesti měsíci, na jaře, když migrační krize nabírala na síle. Několik reportérů, kteří začali její činnost sledovat, dostalo výhrůžné e-maily a telefonáty. Balthazar slyšel, že jednomu novináři z 555.hu prý anonym poslal video, na kterém se on sám vrací domů ke své manželce a malému dítěti. Článek končil citací tiskového mluvčího vlády: „Žádáme všechny vlastence, aby svůj nesouhlas s každodenním narušováním suverenity a územní celistvosti naší země vyjadřovali zákonnými prostředky a cestami.“

Siréna zatím zesílila. Její jekot zalil vnitřek autobusu a vůz se odsunul k okraji silnice. Zastavil mezi zastávkami, na půli cesty po Thökölyho ulici, dvě stanice od Východního nádraží. Auta v obou směrech uhýbala k chodníkům. Pak se uličkou uprostřed prohnali dva jezdci na motocyklech s blikajícími majáčky a za nimi dvě dodávky četnictva.

Balthazar přistoupil k okénku a prohlížel si ty motorkáře. Neměli na sobě policejní uniformy, byli navlečení v černé kůži bez služebních insignií a jmenovek. A místo obvyklých otevřených přileb měli helmy s tónovaným hledím. Po tomto předvoji následovala celá kolona: dlouhý Mercedes třídy S s černými skly, další dvě dodávky četnictva a na závěr ještě jedna dvojice motorek. Balthazarovi se podařilo zachytit registrační značku mercedesu: MEH-005. Miniszterelnöki hivatal – úřad předsedy vlády. Ne samotný premiér, který měl na voze značku MEH-001, ale pátá nejdůležitější osoba v jeho úřadě.

Teď v poledne byl autobus poloprázdný. Cestující nabručeně komentovali zpoždění. Nebyla tu klimatizace a špinavá okénka se dala otevřít jen nahoře na větračku. Dýchatelný vzduch zvenčí sem pronikal, jen když byl autobus v pohybu. Balthazar věděl, že by bývalo rychlejší vzít si z policejního ředitelství na ulici Teve služební vůz, označený nebo civilní, a na Východní nádraží si dojet, ale on chtěl cestou v klidu přemýšlet a vcítit se do života města. Jel tedy metrem do Zugló, klidné čtvrti na pomezí centra a předměstí, a tam přestoupil na autobus 8E, který zastavoval přímo před nádražím. Měl v úmyslu vyžádat si záznamy z kamer v budově, poptat se mezi migranty na toho mrtvého a pak se zastavit v MigSzol – charitě propagující solidaritu s migranty –, která se usídlila v nepoužívaných kancelářských prostorách v tranzitní zóně. Nakonec chtěl po Rákócziho dojít na Lutherovu a na náměstí Republiky. I kdyby se mu nepodařilo získat záznamy z městských kamer před budovou nebo z těch nádražních, které byly umístěné uvnitř, na Rákócziho ulici byla spousta obchodů, jejichž bezpečnostní kamery zabíraly i prostor před vchodem, zvlášť ty z arabské směnárny v čísle 46.

Balthazar sáhl do kapsy košile a vytáhl z ní sáček na důkazy, který mu Sándor Takács vrátil i se SIM kartou. Obrátil ho v dlani. Komu ta karta asi patřila? Tomu mrtvému, anebo někomu jinému? Ať už patřila komukoli, teď bylo potřeba z ní dostat výpis hovorů a telefonní seznam. Byl spáchán zločin, pravděpodobně vražda. SIM karta a fotka, kterou měl v telefonu, byly jediné dva důkazy, které teď měl. Sáček na důkazy byl nejmenší z používaných velikostí. Poskládal ho, jak to jen šlo, a pak ho strčil do úzké kapsičky na nůž v džínech. Prstem ho zatlačil co nejhlouběji a cítil pod prstem hranu SIM karty. Nebylo to ideální, ale prozatím, než se dostane domů, to musí stačit.

Na ulici se zatím nic ani nepohnulo a autobus byl pořád nalepený k chodníku. Nespokojené poznámky cestujících byly čím dál hlasitější. Pokud chtěla vláda pomocí svých ochočených televizních stanic, novin a webových stránek šířit propagandistické fámy o hrozbě, kterou představují migranti, a vyvolávat tím mezi lidmi obavy, tak se jí to dařilo. Celé léto to v Maďarsku vřelo a leckdo měl problémy udržet nervy na uzdě. A kanikula tomu ještě dodávala. Rozmíšky, ať už skutečné, nebo domnělé, se rychle zvrhávaly v potyčky. V metru se dva mladí muži málem porvali o poslední volné místo k sezení. Balthazar už se chystal zakročit, když jeden z nich na poslední chvíli ustoupil.

V autobuse seděla přes uličku od něj mladá žena, jen něco málo přes dvacet, plně zabraná do svého mobilního telefonu. Vlasy měla obarvené narudo, obočí namalované tužkou a ve tváři pozůstatky oranžového opálení ze solária. Na sobě měla upnutou džínovou minisukni a červené tričko propocené v podpaží. Na klíně držela dvě velké igelitky plné jablek.

Balthazar tiše přihlížel, jak jedna starší cestující ukázala na jablka a řekla: „Dobrý den, drahoušku. To jsou ale krásná maďarská jablka. Nebylo by tam jedno pro mě?“

Mladá žena vzhlédla, usmála se a jedno jí podala.

„Děkuju. Co uděláte s tím zbytkem? Vezete je na trh?“ zeptala se stařenka s pusou plnou rozkousané dužiny. Rozcuchané šedé vlasy měla sepnuté do drdolu a na sobě hodně obnošené květované šaty.

Tvář mladé ženy se úplně rozzářila úsměvem. „Jedu na Východní nádraží. Vezu je dětem uprchlíků. Včera večer jsem je viděla v televizi – je jich spousta a žijí tu na ulici. Bez hraček, bez pořádného jídla.“ Kývla hlavou na nadité tašky. „Tohle je ze strýčkova sadu.“

Starší žena přestala žvýkat. „A on ví, co s nimi máte v plánu?“

Mladá žena se na ni nechápavě zadívala. „Samozřejmě. Byl to jeho nápad. Je to smutné, když člověk vidí, v jakých podmínkách živoří. Nemají ani dostatek záchodů.“

Stará žena se na jablko zadívala, jako by jí najednou přestalo chutnat. „Co je na tom smutného? Nikdo se jich neprosil, aby sem lezli. Maďarsko patří Maďarům. Není pro nějaké Araby a muslimy. Nemají tady co dělat. Vůbec neznají naši kulturu.“

Mladá žena se zamračila. „Ale oni tady nechtějí zůstat. Chtějí pokračovat do Německa. Kdyby jim vláda otevřela hranice, byli by do zítřka všichni pryč. Jsou to jen lidé jako my.“

Tvář starší ženy se zkřivila zlostí. „Já vám říkám,“ prohlásila tak nahlas, že se za nimi začali ohlížet i ostatní cestující, „že Maďarsko patří Maďarům. Tak to je, a tak to vždycky bude.“ Naposledy si kousla a vyhodila zbytek jablka z okénka. Muž středního věku, oblečený v pomačkaném šedém obleku, nadšeně zatleskal. Rudovlasá žena se v rozpacích odvrátila.

Balthazar si ji prohlížel. Všimla si toho a podívala se na něj, hlavu skloněnou, očividně rozrušená z té hádky. Povzbudivě se na ni usmál. „Já myslím, že děláte správnou věc.“

Rusovláska se na něj vděčně usmála a nabídla mu jablko. Oplatil jí úsměv a ona mu ho hodila přes uličku. Balthazar ho chytil jednou rukou. Starší žena to pozorovala a zase spustila svou tirádu. Balthazar vstal a došel až k ní. Zlostně se na něj zadívala a nakrčila nos. „Nejdřív Arabové. Teď cikáni. A co bude dál? Zasraní Židi?“

Balthazar otevřel peněženku a ukázal jí svůj odznak. „Spíš zasraná policie.“ Až teď si všiml, že ta ženská na jedno oko nevidí. Trochu ztišil hlas. „Dejte na mou radu, babi, a nechte to plavat.“

Otočila se a začala se dívat z okénka, ale potichu si pořád drmolila svou.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Redakce 555.hu, Jozsefův bulvár č. 2, 12:00

Pár stovek metrů na jih od Východního nádraží, v pětipokojovém bytě s vysokými stropy a omšelou secesní výzdobou, prošla Zsuzsa Barcsyová s iPhonem v ruce napříč newsroomem 555.hu a zastavila se u stolu Enikö Szalayové. „Jsi slavná,“ vykřikla. „Chci říct: ještě slavnější.“

„Díky, ale teď mám spoustu práce, Zsuzso,“ odtušila Enikö, oči stále upřené na obrazovku počítače. Měla na ní otevřená tři okna prohlížeče a napůl rozepsaný e-mail. V jednom okně byla webová stránka 555.hu. Její příběh o uprchlících maskovaných jako cikáni pořád vedl žebříček sledovanosti, nasbíral už 687 komentářů a přes tisíc sdílení, což byl v zemi, která má sotva deset milionů obyvatel, poměrně veliký ohlas. Druhé okno, interní počítadlo návštěvnosti, ukazovalo aktuální počet zobrazení jejího článku, kterých bylo několik tisíc za hodinu. Byla daleko před svými kolegy. Jejím nejbližším konkurentem byl sportovní redaktor se svým článkem o fotbalu a ani ne polovinou čtenářů. Ve třetím okně měla výsledky hledání téhož článku přes Google. S radostí sledovala, že její příběh převzali místní dopisovatelé Associated Press, Reuters a BBC, což vyvolalo druhou vlnu zmínek po celém světě.

Enikö těm třem rychle dopsala e-mail, ve kterém jim děkovala za zmínku a nabízela pomoc, kdyby potřebovali více informací. Jediná otázka zůstávala bez odpovědi. Kdo byl její zdroj? O tři dny dříve dostala Enikö e-mail, který ji přivedl na stopu. Znovu si ho našla mezi příchozí poštou:

Od: pozorovatel@freemail.hu

Pro: szalay.enikö@555.hu

Kdo byl pozorovatel? Evidentně někdo, kdo na nádraží trávil hodně času. Samotný e-mail byl dlouhý a přehledně členěný, popisoval, jak převaděči obsadili okolní kavárny a bistra s kebabem, ale také konkrétní lavičky uprostřed náměstí Republiky, přímo u dětského hřiště. Enikö ta místa sledovala skoro celý den, několik hodin se jen tak procházela kolem Východního nádraží, pozorovala lidi, vnímala to místo a jeho rytmus. Brzy se přesvědčila, že všechny detaily odpovídají. Nebýt toho e-mailu, nedokázala by ten článek sepsat – anebo určitě ne tak rychle. Ale zaujalo ji také to, že odesílatel byl natolik obezřetný, aby si založil schránku na poštovním serveru, který nevyžadoval žádné osobní údaje, ale už ne tak opatrný, aby zamaskoval svou IP adresu. Dala se vystopovat k volně přístupné WiFi, kterou dobrovolníci zprovoznili přímo na nádraží.

Před obrazovkou, na kterou Enikö upřeně hleděla, se najednou objevila natažená ruka s iPhonem. Zvedla oči a zjistila, že Zsuzsa stojí vedle ní a netrpělivě ji pozoruje. „Na to se teď vykašli,“ řekla jí a rozrušeně před ní tím telefonem zamávala. „Tohle je mnohem důležitější. Jsi Hvězda dne na Szilky. Ty a Tamás Németh.“

Szilky.hu byla nejoblíbenější bulvární webová stránka, kde se řešily perličky ze života celebrit. Několikrát denně přinášela novinky ze života Németha, nejznámějšího maďarského herce. Zrovna získal hlavní roli ve výpravné produkci hry o králi Štěpánovi, vladaři z jedenáctého století, který do Maďarska přinesl křesťanství. Hru už brzy mělo uvést Národní divadlo. Zprávy o chystaném projektu vyvolaly pobouření na dlouhodobě podfinancované budapešťské kulturní scéně. Scenárista byl bývalý tiskový mluvčí ministerského předsedy a o tom, že by měl něco společného s divadlem, se dosud nevědělo. Režisér dříve točil propagační videa pro vládnoucí sociálně-demokratickou stranu, nástupce komunistů. Hra byla těžce dotovaná ministerstvem kultury a sponzorovala ji řada společností, které měly těsné vazby na vládu. Žádný z herců, najatých za velké peníze, ještě ani neviděl scénář. Šuškalo se, že to je tím, že ještě nebyl napsaný.

Enikö si nevšímala telefonu své kolegyně a psala dál. „Jsem novinářka. Píšu o událostech. Nedělám je.“

Zsuzsa se zasmála. „Óóó, to zní skromně. Ale dneska je to jinak. Tak si to pěkně poslechni!“

Enikö přestala psát. „Jsem jedno ucho,“ řekla suše.

Zsuzsa se zadívala na displej. „Podle toho, co se tu píše, jsi včera večer žádné ucho nebyla. Podle Szilky jsi měla černé minišaty doplněné vzdušným černým šifonovým šátkem, který dal vyniknout tvé štíhlé, ale vnadné postavě.“

Zsuzsa četla dál. „Stylově oděný pár se uvelebil u stolu v klidném koutku podniku Arigato, nově otevřené suši restaurace, kde si nejžádanější budapešťský herec a hvězdná reportérka dopřáli menu pro dvě osoby včetně vyhlášených grilovaných chobotniček.“

Enikö si s hrůzou všimla, že minimálně dva další kolegové přestali pracovat, zaposlouchali se do toho, co Zsuzsa vykládala, a očividně se dost dobře bavili. Začervenala se a sklopila oči, jako by ji najednou ze všeho na světě nejvíc zajímala vlastní klávesnice. „Nech toho, Zsuzsi. Opravdu potřebuju dopsat ten e-mail.“

555.hu sídlilo v bytě číslo 1 rohového domu na křižovatce Jozsefova bulváru a Rákócziho ulice. Tabulky skla v dřevěných oknech řinčely pokaždé, když kolem duněla tramvaj číslo 4 nebo 6. Ozdobné štukové římsy, kdysi slonovinově bílé, byly zašlé a olámané. Krb obložený černým mramorem sice zdobilo několik prasklin, ale i tak byl dominantou místnosti, zvlášť když se na jeho římse tísnily různé ceny a trofeje. Nebyla tu klimatizace, a tak byla všechna okna dokořán. Všude po místnosti stály kovové stojanové větráky ve stylu třicátých let, ale ani jejich neúnavné otáčení ze strany na stranu moc nepomáhalo. Velkou část jedné stěny zabíral obrovský plakát slavného amerického reportéra H. L. Menckena, opatřený jeho nejslavnějším citátem: „Vztah novináře k politikovi by měl být stejný jako vztah psa ke kandelábru.“ „Zvlášť v Maďarsku,“ dopsal pod to někdo rukou. Ale omšelý, bohémský interiér se výborně hodil k nebojácnému přístupu redakce a celá místnost úplně sršela energií.

Zpravodajská redakce, která se skládala z půltuctu reportérů a dvou editorů, zabírala největší z pěti místností. Obchodní a reklamní oddělení měla své vlastní kanceláře stejně jako šéfredaktor Roland Horváth a nově angažovaná šéfredaktorka zpravodajství Kriszta Mátyásová. On-line deník byl založen před několika lety a jeho aktivní styl okamžitě zaujal budapešťské hipstery. Ale bohémští čtenáři, retweety, armáda sledujících na Instagramu a články hojně sdílené na Facebooku nebyly dobrou náhradou solidního business plánu, adekvátního počátečního kapitálu a propagace. A tak zůstávala pátá místnost dodnes prázdná – čekala, zatím marně, na masivní nábor zaměstnanců do reklamního oddělení, které by pomohlo získat prostředky pro další rozvoj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Okrsek VIII.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.