Mission Hygge

Copyright © Éditions First, un département d’Édi8, Paris, 2018

Translation © Jitka Řihánková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7565-537-0

.

Babičce…

Kapitola 1

Umět se ovládnout…

Chloé vztekle bušila do klávesnice, rukou pravidelně odhazovala z čela neposlušný hnědý pramen vlasů, který jí pořád zlomyslně padal do očí. Celé tělo měla neskutečně napjaté, od levé nohy udávající takt nějaké neviditelné melodie až po šíji ztuhlou úsilím a soustředěním. Jako by ani nevnímala kravál, který k ní doléhal z redakční místnosti. Občas zvedla hlavu a upřela nepřítomný pohled na novináře sedícího naproti ní. Arthur, s nímž sdílela open space, už celé roky, nevěnoval jejímu pohledu žádnou pozornost. Po několika měsících planých nadějí nakonec pochopil, že není předmětem jejího zájmu. Chloé ho ani nevnímala. Prostě jen potřebovala, když nemohla přijít na správné znění věty, zaostřit jinam, jako by nastavovala objektiv fotoaparátu, aby zachytila celkové panorama.

Když Chloé psala, mohl jí telefon zvonit na plné pecky, a ona nehnula ani brvou. Veškeré pokusy přilákat její pozornost byly odsouzeny k neúspěchu, nehnul by s ní ani požár v domě. To ostatně věděli všichni její kolegové: v době uzávěrky s nimi Chloé vlastně nebyla, doslova ji pohltila fakta, která se snažila popsat s chirurgickou přesností.

Nedovedli ocenit, že si Chloé hraje s každým „článkem“. Že je to celý její život i životy svědků, kteří jí svěřili svá slova. Přesná slova, která shromáždila někdy i v ohrožení života. Protože Chloé nebyla obyčejná novinářka. Jejím životním prostorem byl „terén“. Zejména země, jejichž pouhé jméno působilo třesavku: Sýrie, Somálsko, Irák… Existovalo jen málo konfliktních území, která by neprošla s místním průvodcem a fotografem. Byli většinou tváří v tvář rizikům, jimž je všechny vystavovala, ještě vyděšenější než ona.

Její poslední reportáž, s níž se právě s nakrčeným obočím a nosem na monitoru piplala, se odehrávala v iráckém Kurdistánu. Z něj se vrátila předchozího dne lehčí o tři čtyři kila — už tak jí bylo číslo 38 velké — a sinalá únavou. Vyčerpání bylo patrné i z její pleti, ještě bledší než obvykle, z fialových kruhů pod tmavýma očima a z vrásky mezi obočím, kterou nenáviděla a která teď byla ještě patrnější než před odjezdem. Ale nebylo to nic, co by mohlo zmírnit nadšení, s nímž vážila každé slovo svého článku.

I když by to nikomu nepřiznala, měla při této reportáži Chloé poprvé strach. Uprostřed rozhovoru s jednou bojovnicí se rozpoutala střelba z minometů. Měla s fotografem jen několik vteřin na to, aby se dostali do úkrytu. Jedna kulka zavadila o její tlustou bundu a pak se zaryla do kamenné zdi o několik metrů dál. Naštěstí dorazil její oblíbený turecký průvodce Gurdir a naložil je do obrněného vozu. Chloé nikdy nezapomene na obličej té ženy, o níž se určitě už nikdy nic nedozví. Přežila útok? Byla obětí jiného napadení další den? Uvidí znovu svého syna, za něhož, jak se svěřila, bojovala? Otázky bez odpovědí ji budou dlouho pronásledovat. Ráda by se svěřila Alexandrovi, šéfredaktorovi a svému mentorovi. Ale Chloé se hlídala, aby nezašla příliš do detailů a aby mu neprozradila, že jen o vlásek unikla tomu nejhoršímu.

Alexandre, který se na ni právě díval ze své prosklené kanceláře a jako jediný měl výhodu uzavřeného prostoru přímo uprostřed open space, ji přijal před deseti lety, když skončila školu. Vychovával ji, huboval jí, formoval ji, dokud se z ní nestala zkušená zpravodajka. Jejich často výbušný vztah byl plný respektu, ale i něhy, kterou by nikdy nepřiznali, kdyby se o tom před nimi někdy někdo zmínil, tak moc se oba ostýchali. Ale už nějakou dobu se zdálo, že Alexandre má o ni větší strach než jindy. Chloé se té náhlé přecitlivělosti vysmívala. Takhle se před ní odkopal poprvé: odhodlanost jeho chráněnky mu trochu naháněla strach.

O tři týdny dřív, před jejím odjezdem do iráckého Kurdistánu, se spolu střetli jako nikdy předtím. Chloé musela použít veškerou zarputilost, aby svého mentora přesvědčila. „Tam už se neodváží žádný novinář, Chloé, nedovedu si při každém tvém odjezdu představit, jak řeknu tvé matce, že tě ti blázni z ISIS zajali jako rukojmí, nebo něco horšího,“ křičel na ni šéf. Aby souhlasil, musela mu Chloé slíbit, že mu každý den zavolá, že bude neustále nosit neprůstřelnou vestu a do písmene dodržovat jím předem schválený itinerář. Hlavně mu slíbila dodat dosud neznámé informace a s nimi i vítaného sólokapra do novin, které krutě trpěly konkurencí informačních stránek na internetu.

Odtud pramenila zarputilost Chloé dokončit článek včas, aby mohl vyjít následující den. Svědectví té Kurdky připravené položit život za svou zemi jí za těch pár vteřin strachu bohatě stálo. Přesto ale musela Chloé uznat: nikdy se necítila více živá, než když se vrátila do bezpečí hotelu. Ta představa, že zhatila plány zubaté, byla tak opojná… To ostatní, všední život, smutný sled pařížských dní a nocí, jí ve srovnání s tím připadalo fádní a bez chuti. Chloé by si to nikdy nepřiznala, ale byla na tom adrenalinu, díky němuž dovedla zapomenout na všechno, co v jejím životě nefungovalo, závislá.

Adrenalin, který znovu pocítila, když udělala poslední tečku v dokumentu. Bude to bomba, tím si byla jistá. Na to území se celé měsíce nikdo nedostal. Alexandre nebude litovat, že tak riskoval.

Chloé zrovna ukládala soubor, když se světla v redakční místnosti naráz rozblikala. Znamení oznamující x-tý výpadek proudu; budova, v níž sídlí redakce, opravdu potřebuje revizi elektroinstalace.

„Ne, ne, teď ne…,“ prosila nahlas Chloé a pokusila se beznadějně bojovat s ohlašující se počítačovou chybou. Pozdě. I když klikala jako posedlá na ikonu diskety, kurzor byl zablokovaný. O dvě vteřiny později monitor zčernal. Tři hodiny práce se rozplynuly jako dým.

„Ne, ne, ne a ne! Do prdele, kurva!“

Chloé vyskočila ze židle jako fúrie, vztekle rozhodila štos šanonů, které trůnily na jejím psacím stole a až dosud chatrně držely rovnováhu. V rozběhu se málem natáhla jak široká tak dlouhá, protože uklouzla na jednom z papírů. Jen zázrakem se jí podařilo udržet na nohách, ovšem za cenu trochu směšného trojitého odpíchnutého lutze, a vztekle, jako by se nic nestalo, odkráčela k místu informatika, jenž byl terčem jejího podráždění.

V kanceláři by byla slyšet letět moucha. Jestli nedokončený klouzavý let vzbudil u některých kolegů úsměv, rychle jim zase zamrzl na rtech. Vztek Chloé byl tak pověstný a častý jako výpadky proudu v redakci. Nikdo jí v takovém případě nechtěl zkřížit cestu. Všichni tedy sledovali, jak se vrhá na Grégoira, ubohého informatika, který jejímu vzteku neunikne. Naštěstí pro něj nebyl však sám. Alexandre vyburcovaný poruchou předběhl Chloé a mluvil s nebohým Grégoirem, který byl tváří v tvář spletitým elektrickým kabelům zodpovědným za x-tý výpadek bezmocný. Alexandre se ho snažil uklidnit: situace se velice brzy zlepší. Ve skutečnosti se měla redakce přestěhovat do zbrusu nových prostor na pařížském předměstí. Dobrá zpráva pro Grégoira — který neměl smlouvu jako elektrikář —, ale novináře včetně Alexandra uváděla do nejhlubší deprese. Jistě, budova byla stará a neudržovaná, ale měla duši a byla svědkem tolika urgentních uzávěrek, sólokaprů, které oslavovali šampaňským nalévaným do plastových pohárků, nebo zhroucení vyčerpaných novinářů, že ji všichni budou opouštět jen s lítostí.

V této souvislosti vtiskla Chloé těmto místům svou prudkost v tom nejlepším i nejhorším slova smyslu, pomyslel si Alexandre, když uviděl, jak se jeho chráněnka blíží se zamračeným obličejem. Vycítil, že Grégoire bude obětí jejího vzteku, pokusil se ji tedy zastavit v rozletu, ale marně. Chloé zaútočila přímo a vyštěkla:

„Co mám kurva dělat, no? Tři hodiny práce v prdeli, uvědomuješ si to?“

„Já… Ty… Ty sis to nezálohovala?“

„Ne, nezálohovala, debile! Víš, co to je vyplodit 15 000 znaků? Už jsi byl v terénu, už jsi viděl kalašnikov v akci? Už jsi slyšel kolem sebe hvízdat kulky? Opravdu si myslíš, že myslím na zálohování?“

„Já… Ne, ale zálohovat je…“

„Zálohovat, zálohovat, to neznáš jiné slovo? To jsi vážně k ničemu? Nepotřebovala bych zálohovat, kdybych makala v normálních novinách, kde by každých deset minut nebyla porucha!“
„No právě, protože bývá pravidelně porucha, mělas…“

Grégoire jen s velkým vypětím ovládl bezděčný třes čelisti, což byl znak jeho vypjaté emotivnosti, s nímž marně bojoval už od základní školy, a zoufale se pokusil dokončit větu, ale vzteklý pohled Chloé mu v tom zabránil. Třiadvacetiletý mladík právě podepsal svou první smlouvu na dobu neurčitou a měl sebedůvěru asi jako kojenec. Byl si vědom toho, že je mezi těmito ostřílenými (a přesto neschopnými si zapamatovat TO zlaté pravidlo každého uživatele počítače, aby neustále zálohovali) a většinou ujetými novináři vetřelcem a po třech měsících v tomto podivném podniku pochopil, že chce-li přežít, je lepší ustoupit. A hlavně nepostavit své kolegy tváří v tvář prosté skutečnosti: většina jejich problémů s počítačem spočívá v jejich absolutní neschopnosti. Řešením prostě je o tom nemluvit. Zejména s tou slavnou Chloé, které se zřejmě všichni spíš báli, než ji obdivovali.

„Chloé, to stačí.“

Alexandrův tón nestrpěl odpor. Dokonce ani rozzuřená Chloé nemohla ignorovat ten poplašný signál. Alexandre určitě vypadal jako plyšový medvěd (medvěd měřící metr devadesát dva, ale přesto plyšový), ale když chtěl, abyste mlčeli, znamenalo to, že máte opravdu poslechnout. Rozcuchaná a rudá strnula.

„Ale Alexi, ty to nechápeš, to je…“

„To je co? Ztracený článek? Pane Bože, svět se zboří, protože velká Chloé Savignyová nemohla dopsat svůj článek! Ne, počkej, pardon! Svět se zboří, protože ohromná válečná zpravodajka, která je schopná jet do konfliktních oblastí, kam se nikdo neodváží ani vkročit, Chloé Savignyová, je natolik hloupá, že vyplodila 15 000 znaků, a ani nepomyslela na to, aby si svůj šmírák uložila!“

„Ano, protože zálohovat je…“

„Sklapni, Grégoire!“ odpověděli unisono Alexandre a Chloé.

Alexandre už nechtěl dál vystavovat mladého informatika vzteku Chloé, vzal ji tedy za paži a odvedl ji do své kanceláře.

„Ten tvůj tyjátr už je fakt za hranou, Chloé. Nikdo se s tebou neodvažuje promluvit, a dokonce i těm nejsolidnějším kolegům naskakuje husí kůže při představě, že by s tebou měli pracovat.“

„Víš co, Alexandře? Moc ráda bych s tebou diskutovala o duševním stavu těch ubohých vystrašených koťat, ale musím znovu napsat celý článek. A to všechno jenom proto, že tvůj informatik s rozumem druháka není stavu zabezpečit systém.“

Alexandre se zhluboka nadechl — nedávno četl, že tak může předejít kardiovaskulárním problémům, jimž byl už léta vystavený také kvůli vagónům cigaret bez filtru a sklenkám whisky při každé uzávěrce — stále se přitom díval upřeně do očí své chráněnky a pokusil se ji znovu uzemnit.

„Každopádně na zítra už je moc pozdě. Ale to nevadí. Máme článek od Émilie o veganském hnutí, který stačí jen publikovat. Takže teď pomažeš domů, uklidníš se, dáš si sprchu a vyspíš se. A vrátíš se v pondělí s bonboniérou pro Grégoira a budeš doufat, že ti do tvého kompu nenasadil virus jako poděkování za toho ,debila‘.“

Ohromená Chloé vrhla na šéfa vražedný pohled.

„Cože? Vegani? Řekni mi, že jsem špatně slyšela, Alexandře! Ty chceš nahradit exkluzivní materiál o kurdských bojovnicích slátaninou té husy Émilie o snobech, kteří kvůli čistému svědomí žerou zrní, zatímco čínské děcka vyrábí jejich iPhony?“

Pouhé pomyšlení na to, že Alexandre může zvažovat takovou alternativu, Chloé hluboce ranilo. Znala ho jako mnohem bojovnějšího člověka, posedlého „horkými“ sólokapry, potřebou neustoupit ani o píď bulváru. Ten šéfredaktor, kterého znala, když vyšla ze školy, by si nikdy nedovedl představit, že by uveřejnil na „titulce“ reportáž o veganech. Jistě, noviny měly problémy a inzerenti tlačili na to, aby publikovali přitažlivější témata, ale Alexandre až doteď nikdy nepodlehl. Podívala se na něj téměř smutně a zeptala se:

„Kdy se to stalo, Alexi?“

Pokračovala, ani mu nedala příležitost odpovědět:

„Odkdy jsi takovej posera? Kde je ten novinář, kterého jsem znala? Kam se poděl tvůj vztek, tvoje zuřivost? Je ti jasný, že žijeme ve světě, kterému každou vteřinu hrozí výbuch? Co to má doopravdy co do činění se steaky z tofu?“

Teď zase vybuchl vzteky Alexandre. Nikdo, opravdu nikdo se s ním neodvažoval takto mluvit. A jestli se Chloé opravdu dotkla jeho citlivého místa, nepřicházelo v úvahu, aby jí to dal najevo.

„Dobře mě poslouchej, Chloé Savignyová. Právě jsi jednoznačně překročila hranice. Kdybych tě tak dlouho neznal, sbalila by sis svých pět švestek a na hodinu bys odsud vypadla.“

„Aha? Chceš se mě zbavit, je to tak? Fajn, tak do toho, nestyď se! Propusť mě a přijmi plno malých neškodných Émilií, které ti vyplodí jak na běžícím pásu články o lepku a zkrášlujících krémech, které nebyly testované na zvířatech! Se mnou si nedělej starosti, jsem si jistá, že svoje schopnosti prodám jinde!“

Alexandre se hrozivě rozesmál.

„Ha, ha, ha! Ty chudinko! Nevíš, že tvoje pověst pronikla za zdi našich novin? Nikdo, slyšíš, nikdo nechce bojovat s tvou hnusnou povahou! Nikdo nechce strávit život na telefonu s krizovou buňkou ministerstva zahraničí, protože mu zase zmizela novinářka a už čtyřicet osm hodin o sobě nepodala zprávu! A hlavně nikdo nepotřebuje v redakci mrchu, která není schopná s kýmkoliv spolupracovat! Vypadni, jestli chceš! Ale věř mi, jsi provařená. Totálně provařená.“

Vyčerpaná Chloé se pomalu choulila do sebe. Pozorovala jeho ochozené conversky a ze všech sil se snažila zadržet příval slz, které se chystaly zaplavit šéfovu kancelář. Únava z posledních dnů a tvrdá slova Alexandra, kterého nikdy nezažila tak ostrého, otupily její obvyklou aroganci. Když ji Alexandre viděl, jak sklesle sedí na židli, musel se hodně ovládat, aby nevstal a nevzal ji do náruče, jako by to byl udělal s dcerou, kterou nikdy neměl. Ale byl si vědom převahy, kterou znovu získal, a faktu, že jí konečně řekl pravdu, takže tišeji pokračoval.

„Ty to možná tak nevidíš, Chloé, ale jdeš přímo proti zdi. Podívej se proboha na sebe! Jsi jen kost a kůže, jsi celá rozcuchaná a nechci ani vědět, kdy sis naposledy vyprala. Jsi určitě nejlepší ze všech novinářek, které jsem kdy viděl. Ale jsi už z dálky ta nejnesnesitelnější. A hlavně… (hlas se mu trochu zlomil jakoby nečekaným dojetím) jsi… nejnešťastnější. Takže se vrátíš domů, zcivilizuješ se, přijdeš v pondělí a promluvíme si o tvé budoucnosti tady.“

„Já ne… já nejsem nešťastná…,“ zašeptala s očima stále upřenýma na jeho tenisky. Pak posbírala zbytky své hrdosti, vstala, potlačila vzlyky, vyšla z Alexandrovy kanceláře, popadla svou bundu a kabelu a se svěšenou hlavou ze staré budovy utekla.

Kapitola 2

Umět přijmout svůj smutek…

Chloé leží ve vaně — voda v ní má víc než pochybnou barvu, jako by dávala za pravdu Alexandrovu prohlášení — a neustále si v hlavě přehrává výměnu názorů, kterou právě měla s tím, koho považovala za jednu z mála důvěryhodných osob ve svém životě. Ale teď v ní vzbudil chuť kousat. „To je debil, panebože to je debil! Článek o veganech. Koho můžou zajímat vegani? Z čeho jsem nešťastná? Co má za problém? Není přece můj otec, do prdele, kurva!“ Tyto myšlenky pronášené nahlas přerušilo zvonění přístroje, který vždycky měla pro všechny případy na dosah ruky.

Chloé popadla telefon, málem ho upustila do vody, a když na displeji viděla „Máma“, na pár vteřin zaváhala a pak unaveným hlasem řekla.

„Mami…“

„Zlato, už ses vrátila?“

„Ano, včera večer.“

„Nemyslíš, žes mi to mohla zavolat? Byla jsem strachy bez sebe…“

„Mami, je mi pětatřicet, ne sedmnáct. Nemusím ti volat minutu poté, co se vrátím.“

„Někdo se kvůli tobě musí strachovat, ne?“

„Co to má znamenat, mami?“

„Přesně to, co to má znamenat, zlato, že…“

„Že nemám chlapa, že můj život stojí za hovno, protože je mi pětatřicet, nevyklopila jsem dvě děcka jako moje dokonalá sestra, že žiju jako puberťačka a že kdyby se o mě nebála moje matka, neudělal by to nikdo jiný, protože jsem možná dobrá novinářka, ale taky nejnešťastnější člověk, jakého jsi kdy viděla? Je to tak?“

Matku dceřina tiráda překvapila, takže zabreptala:

„Ale to vůbec ne! Mám strach, protože jsem tvoje matka, nic víc! Co je to za šílenost? Není ti dobře, že?“

„Přesně tak, není mi dobře. Na tom se shodneme.“

„Jestli se mě snažíš vynervovat, Chloé, tak se ti to povedlo. Přijdu k tobě. Jsem si jistá, že doma nemáš nic k jídlu. Už sis sestavila knihovnu? A ten plakát, který ti dala sestra? Víš, zlato, to je důležité, abys měla nějaké svoje místo, zrovna jsem četla v jednom časopise, že to je…“

„Mami, mami! Všechno je v pořádku! Plakát je skvělý, hodí se do obýváku. Jsem hotová, to je všechno. Slibuju, že se za tebou stavím o víkendu, ano? Nedělej si kvůli mně starosti.“

„Přísaháš?“

„Přísahám. Líbám tě.“

Chloé jí nedala čas pokračovat v rozhovoru, zavěsila a rozplakala se. Její matka měla vždycky schopnost zničit hráz, kterou si kolem sebe budovala dlouhé roky. Chloé se zabalila do velké osušky, kterou ukradla v jednom z hotelů, kde bydlela kvůli reportáži, a zhroutila se na pohovku. Naproti ní byla ještě v obalu, a rozhodně ne pověšená, ale opřená o nedotčenou stěnu slavná reprodukce Chagalla, kterou jí dala Salomé, její „dokonalá sestra“. Knihovna ještě odpočívala v kartonové krabici, která teď plnila funkci konferenčního stolku, což jí osobně nečinilo žádný problém. Ano, nastěhovala se do této garsonky před půl rokem po letech společného bydlení s jinými lidmi. Ne, rozhodně by trocha dekorací neuškodila mnišskému vzhledu bytu. Ale Chloé svému příbytku nikdy nevěnovala moc pozornosti. Toto místo považovala za přechodné bydliště mezi dvěma reportážemi. Ostatně vybrala si ho kvůli blízké hromadné dopravě, aby se mohla co nejrychleji dostat na letiště. To a vana, v níž se mohla vykoupat, byl její jediný luxus, který byl určitě v rozporu se smýšlením té hysterické ekoložky Émilie.

V téměř prázdné místnosti se ozval zvláštní zvuk. Chloé trvalo několik vteřin, než si uvědomila, že to nejsou vibrace metra — které vedlo přímo pod jejím domem —, ale vyhladovělý žaludek. Rychle si spočítala, že od včerejška, kdy dostala jen skromné jídlo v letadle, z něhož stejně polovinu nechala, nic nejedla.

Krátký pohled do ledničky jí potvrdil, že matka je sice určitě otravná, ale prozíravá. Kromě jogurtu, který už začínal chodit, a citrónu, který vypadal jako houba těsně před smrtí, tam nic k jídlu nebylo. Suma sumárum, lednička dokonalé hospodyňky.

„Kéž bychom se mohli živit želatinovými kapslemi,“ pomyslela si Chloé. Prostá představa, že by měla po tom apokalyptickém dnu jít ven, jí působila bolest hlavy. Dokonce vážně zauvažovala, že půjde zaklepat na dveře Steva, souseda a milovníka reggae — „Kdo dnes opravdu poslouchá reggae?“ — a navíc docela dotěrného, aby jí půjčil balíček těstovin. Ale vzpomínka na konopný odér prostupující všemi zdmi Stevova jednopokojového bytu ji naráz zastavila. „Vždyť kdybych snědla jeho špagety, byla bych sjetá,“ pomyslela si s úsměvem. Rezignovala, navlékla si špinavé džíny, neforemnou mikinu a vydala se pro kebab, který tvořil alfu i omegu jejího stravování. Matka měla možná pravdu. Opravdu žila jako puberťačka. Ledaže by to matka neřekla. Ledaže by to ve skutečnosti řekla ona sama…

Chloé měla ráda živý ruch bulváru Magenta. Věděla, že je jedna z mála Pařížanek, kterým se tato čtvrť líbí, i když to vlastně kvůli ulicím přecpaných auty ani pořádná čtvrť nebyla. O trochu níž vyrostly jako houby po dešti ekologicky uvědomělé restaurace nabízející místní produkci, v této části bulváru však vládly obchody mobilních operátorů a prodavači kebabu. Ten chybějící šarm ji uklidňoval, jako by jí celá čtvrť dávala právo se na nic neupínat. Jako by ji skutečnost, že je viditelně nepřátelská, zbavovala viny za to, že nepociťuje jakoukoli příslušnost k tomuto místu. „Nešťastná, nešťastná…“ V hlavě jí pořád dokola znělo toto slovo. Sama Chloé se divila, že ji Alexandrova úvaha tak rozrušila. Nebyla to jejich první hádka a některé byly ještě bouřlivější. Když nad tím tak přemýšlí, to byl pravý důvod jejího neklidu. Skutečnost, že kromě vzteku u něho mohla vzbudit soucit.

Ať jí vyčítá, že je tvrdohlavá, nedůvěryhodná, prudká a často nekompromisní, to Chloé snese. Ale že se pustil na minové pole jejího duševního stavu, z toho jí bylo šoufl. „Kdo se může chlubit tím, že je šťastný? Co to vlastně znamená? Samozřejmě že jsem někdy šťastná. Když získám interview s odpadlíkem z ISIS, jsem šťastná. Když vypálím rybník tomu nadutému Mathiasi Sandierovi z Télégraphu, jsem šťastná. Podle něho nemám žádný život. Samozřejmě, že mám nějaký život…“

„To jsme moc rádi, ale kdybyste se mohla rozhodnout a objednala si, bylo by to fajn.“

Chloé sebou trhla. Zase jednou přemýšlela nahlas ve frontě u prodavače kebabu a nevšimla si, že je na řadě s objednávkou. Otočila se a vrhla temný pohled na muže, který přerušil její snění. Mladík posměšně pronesl:

„Och, ale paní Mám-život snad umí kousat!“

Chloé se ovládla, aby po něm neskočila, a objednala si sendvič s bílou omáčkou a hranolky, prosím děkuji. Odešla a přemýšlela o celém světě, který jako by se proti ní spikl. Protože bylo přece zřejmé, že ona si nezasloužila být hromosvodem pro každého, kdo se k ní přiblíží…

Zrovna se vrátila domů. Zbytky jídla se povalovaly na provizorním konferenčním stolku a zaplavily byt vůní grilovaného masa a příliš mastných hranolků, které právě spořádala. Najezená Chloé se podívala na hodiny. Devět hodin, pátek večer. A ani jediný plán před sebou. Kdyby den nenabral tak nepříjemný směr, byla by ještě hodinu nebo dvě v práci. A určitě by si dala pivo s kolegou, který měl rád přesčasy. Takových čtyřicátníků, kteří nespěchali za ženou a dětmi, bylo plno. Viděla je, jak se dívají na hodinky, aby se ujistili, že neodcházejí příliš brzy. Grégory byl jeden z těch, s nímž si rozuměla, a vysvětlil jí to: nejhorší je přijít těsně předtím, než jdou děti spát. Jeho žena, utahaná z dvojité směny, mu hodí na krk rozdivočené děti. Pak si s nimi musí vyčistit zuby, přečíst jim pohádku a desetkrát strpět bloumání mezi obývákem a jejich pokojem pod záminkou „mám žízeň, je mi horko, chce se mi čurat“. Odtud pramení jeho snaha a snaha jeho kamarádů neodcházet z práce před osmou hodinou večer. Což jim s jízdou domů dovolí vrátit se do klidného a pokojného bytu.

To je to štěstí, o němž mluvil Alexandre a její matka? To je to, co jí chybí, když loví sólokapry po celém světě? Podle jejího názoru je štěstí přeceňovaný pojem, který si vymysleli reklamní agenti s malou představivostí. Jestli bylo něco, co jí nikdo nemohl vyčítat, bylo to, že by byla důvěřivá a slabá tváří v tvář pokušení společnosti posedlé malichernými radostmi.

Chloé se naposledy podívala na telefon — třeba zmeškala nějakou drobnou informaci, kvůli níž by se mohla vrátit do práce a vrhnout se na reportáž — a začetla se do detektivky. Až za chvíli si všimla, že už ji četla. Kolem půlnoci se pohroužila do spánku beze snů, kterých se jí její mozek rozhodl tentokrát ušetřit.

Kapitola 3

Slyšet poplašné signály…

7.30. Chloé dvakrát posunula budík, pak vstala s pocitem, že noc měla čtyřicet osm hodin. A nebyl to tak docela lichý pocit, o víkendu hlavně spala. Předchozí den se jí podařilo na pár hodin odejít z domu a splnit slib, že navštíví matku v jejím malém domku na předměstí. Tou výpravou vyčerpala veškerou svou energii, protože musela vypadat dobře a zatnout zuby. Chloé svou matku milovala a skoro stejně ji nesnášela. Nemohla vystát mnohahodinové monology, způsob, jakým přecházela od jednoho tématu k druhému, aby vyplnila každičkou mezeru, její mánii připomínat s nevinným výrazem biologické hodiny, které se co nevidět zhroutí… Chloé se svěřovala se všemi těmito věcmi jednou týdně po dobu tří let psycholožce, až nakonec pochopila, že tato sezení nic nezmění: vztahy mezi matkou a dcerou byly z podstaty narušené. A když se nevidí, je to ještě horší znamení, jako časovaná bomba, která v jedné nebo druhé chvíli vybuchne.

Její sestra Salomé tam vtrhla se svými dvěma dcerami, které byly stejně roztomilé jako rozmarné. Chloé byla kmotrou té starší, což jí matka nezapomněla dvakrát za rok připomenout, na Vánoce a na narozeniny malé. Chloé proti této formě pokaždé protestovala, obě však věděly, že bez matčina telefonátu by to ubohé dítě nedostalo od své kmotry jediný dárek. Chloé a Salomé byly tak rozdílné, že Chloé byla po celé dětství přesvědčená, že ji v porodnici museli vyměnit. Často si představovala, že jednou pro ni do Juvisy přijedou její praví rodiče a odvezou ji do Londýna, New Yorku nebo do Bamaka — nebo do jakéhokoli jiného města s exotickým názvem — kde povede neobyčejný život, k jakému je předurčená.

Salomé měla samozřejmě ráda. Uznávala její houževnatost a nadprůměrnou inteligenci. Sestra úspěšně vystudovala medicínu, a dokonce si dopřála ten luxus, že nemusela opakovat první ročník. Stala se dětskou lékařkou ve chvíli, kdy Chloé odjela na svou první zahraniční reportáž. Chloé se nemohla účastnit jejího slavnostního uvedení do lékařského stavu, čímž si vysloužila matčinu památnou morální lekci. Matka vůbec nepochopila, proč by rozhovory s přeživšími rwandské genocidy mohly být důležitější než slyšet sestru, jak odříkává Hippokratovu přísahu. Salomé to po ní nechtěla. To byl ostatně s její sestrou problém. Nikdy po ní nic nechtěla: všechny zlomyslnosti, které jí Chloé v pubertě provedla, oblečení, které jí ukradla a vrátila zničené, měsíce, kdy s ní nepromluvila. Salomé byla vždycky „ta lepší“. Skvělá, dokonalá a milá. Když Matka příroda — ta děvka — rozdávala plusové body, byla k mladší sestře mnohem štědřejší, vždycky si říkala Chloé. Se svou vyzáblou postavou a neposlušnými vlasy si připadala jako hrubá skica veledíla jménem Salomé.

Nevšimla si ale — to by se musela na pět minut přestat zabývat sama sebou — že mladší sestra ji bezvýhradně obdivuje a miluje. Všechno jí odpouštěla, protože vyrůstala s touhou mít tolik sebevědomí a takové vlastnosti jako její starší sestra. Tvrdá starší sestra, k níž bylo těžké proniknout, ale jejíž trefné odpovědi, zvědavost a nadšení pro svou práci ji podnítily — aniž by se to Chloé kdy dozvěděla —, aby se také překonala. Kromě této soutěživosti je pojilo stejné životní trauma. To, když bezmocně přihlížely, jak otec jednou ráno odešel a už se nikdy nevrátil. Jenom ony samy věděly, jak je takové opuštění nenapravitelně ničilo.

Tuto neděli si vyměnily několik banálních vět, ale zvláštní bylo, že se Chloé cítila podivně klidná. A po pravdě řečeno, zbožňovala svou kmotřenku, i když považovala za věc cti nedat to najevo. Malá zrzka, hrdá na nedávno dovršených šest let, hlasitě oznamovala každému, kdo ji chtěl poslouchat, že až bude velká, bude hajzlbábou. (Což je bezpochyby velice snadný způsob, jak si vydělat peníze, vysvětlila své kmotře.)

Když se Chloé vrátila domů, podívala se na plakát, který jí darovala sestra a který se na ni díval celé měsíce. Málem ho rozbalila a přibila na zeď. Nakonec to ale vzdala. Němá výčitka, kterou pocítila pokaždé, když prošla kolem, stále nemizela. Ale pověsit ten plakát bylo nad její síly.

Když se Chloé chystala odejít do redakce, cítila, jak se jí stahuje žaludek. S dvoudenním odstupem chápala, že to v pátek trochu přehnala. Že si o ní kolegové myslí, že je blázen, nebylo nic nového. Chudák Grégoire, kterému vynadala, se z toho vzpamatuje a ona se mu půjde omluvit. Ale nedovedla se zbavit nevolnosti pokaždé, když si vzpomněla na Alexandrův pohled. Smutný a rezignovaný. Neodváží se ji vyhodit, to ne. Ale nesporně byla v nepříjemné situaci… Naposledy se na sebe podívala do zrcadla. Neposlušný pramen vlasů tam pořád byl, ale aspoň si trochu přetřela rty rtěnkou a oblékla si vyžehlenou košili. Nikdy si nepřipadala hezká, ostatně nikdy se tím ani nezabývala. Ale co uviděla v zrcadle, ji vzalo. Ta žena naproti ní měla v očích jakousi tvrdost, které si nikdy nevšimla…

Když už Chloé seděla v metru, zaznamenávala si do mobilu hlavní body článku, který měla v úmyslu znovu napsat, až skončí její vysvětlovací sezení s Alexandrem. Nedělala si žádné iluze: tomu neujde. Ale počítala s jejich dlouhodobým vztahem, proto přijme její omluvu. Přece jen nikdo neumřel, že. Jistě, trochu se rozčílila a bezděčně shodila své věci na zem a nepatrně urazila informatika. Dokonce i své kolegy, ale protože skla Alexandrovy kanceláře byla zvukotěsná, neslyšeli ji. Každopádně to nebudou snášet dlouho. Měla v úmyslu odjet příští týden do Turecka, aby se připravila na další pobyt v Sýrii. Alexandre bude řvát, ale bude ho umět přesvědčit, vždycky se jí to podařilo.

Zbývá ještě více než jedna stanice do té její. Chloé vstala, aby si prorazila cestu davem, který se vytvořil před dveřmi, když ho spatřila. Smutně proslulý frotér z linky číslo 4. Začal se přibližovat k ženě stojící vedle ní, která nic netušila do chvíle, než ji přitiskl na dveře. Chloé spatřila, jak nebohou oběť zachvacuje panika a naprosto paralyzovaná není schopná jakkoli reagovat. „Táhni, neotravuj tady, chlape!“ vykřikla vztekle Chloé. Chlap se na ni udiveně podíval, protože byl zvyklý na lhostejnost cestujících. Chloé vzala mladou ženu za paži a ukázala jí volné místo. „Věřte mi, ke mně se nepřiblíží,“ řekla nahlas, aby to celý vagón slyšel. Muž se celý scvrkl a využil zastávky metra k útěku.

Chloé ten výbuch povzbudil a s hlavou vztyčenou také vítězoslavně vystoupila. „Je jisté, že ta kravka Émilie by nehnula ani prstem,“ naparovala se v duchu omámená sama sebou. Vyšla nahoru po schodech, pak rychle s očima upřenýma na zprávy v telefonu a na poslední chvíli vyhýbající se protijdoucím kráčela až do ulice du Louvre. Tlak, který cítila, tam byl pořád, ale jak se blížila k redakci novin, už se cítila lehčeji. Práce pro ni bylo to hlavní a nikdy nikoho nenechá, aby ji o ni připravil. Bude-li muset ohnout hřbet, udělá to. Nedobrovolně, ale udělá. Bez své práce by nebyla ničím. Měla samozřejmě přátele. Vlastně… Měla Saru. Kterou dnes večer určitě musí vidět. Sarah ji určitě pochopí. Také žila svou prací učitelky. OK, není to tak úchvatné a nebezpečné jako válečný zpravodaj, ale přece jen.

Myšlenka na kamarádku z dětství Chloé trochu uklidnila. Otevřela těžké dveře domu, v němž sídlily její noviny, a pozdravila ochranku, která tam byla od atentátu na Charlie Hebdo. Neměla trpělivost čekat na výtah, brala schody po dvou, vpadla do kanceláře a modlila se, aby tam Alexandre ještě nebyl. Bylo to bezpochyby hloupé, ale měla dojem, že když tam bude, až přijde její obří šéf, bude mít trochu navrch.

Bez šance. Chloé přišla sice brzy, ale Alexandre ji předběhl a vypadalo to, že na ni nehybně čeká. Nenechal ji ani, aby si odložila tašku na stůl, a naznačil jí, aby za ním přišla do jeho prosklené krychle. Chloé poslechla a snažila se zeširoka usmívat.

Alexandre jí řekl, ať se posadí. Měla stejně nepříjemný pocit, jako když přišla do kanceláře ředitele gymnázia po hádce s paní Blanchardovou, nenáviděnou profesorkou matematiky, která je učila tři roky.

„Tak už jsme se uklidnili?“ zeptal se napůl vážně a napůl posměšně Alexandre.

Chloé se zklamaně a ukřivděně pokusila zatvářit co nejzkroušeněji.

„Ano, já… Omlouvám se, Alexandře. Překročila jsem hranice. Až Grégoire přijde, půjdu se mu omluvit.“

Alexandre nebyl naivní a posměšně ji pozoroval.

„Výborně, výborně,“ mávl rukou, jako že to není jeho starost. „Jsem nadšený, žes to pochopila, jen jestli je to upřímné, o čemž pochybuju. Ale o tom s tebou nechci mluvit.“

Zatvářil se tajemně.

„Chci ti něco říct.“

Chloé se pokusila jakž takž zmírnit své nadšení. Zalitovala, že si o víkendu připravovala svou obranu, a pomyslela si, že ji Alex chce doopravdy vyhodit, nebo hůř, podrobit ji zkoušce, přinutí ji zůstat v redakci a psát krátké zprávy do novin. Jinými slovy, vězení pro válečného zpravodaje. Všechno to přemýšlení bylo zbytečné! Ostražitě se narovnala.

„Všechno, co budeš chtít, Alexi, znáš mě. Kam mě pošleš? Rakka? Mogadišo? Lampedusa?“

Chloé na židli netrpělivě podupávala a už se jednou nohou viděla na venkovském aerodromu.

„Ale, ale, to vůbec ne, děvče. Zítra pojedeš do… Gilleleje.“

„Hm… to neznám.“

Alexandre teď vypadal, že se božsky baví, a nasadil tón moderátora televizní soutěže, kterou Chloé sledovala jako malá a přitom pozorovala matku, jak rozmrazuje obalované filé, které mívaly ve středu na oběd.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mise Hygge.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.