T O M S W E T E R L I T S C H

TERMINUS

Praha 2019

The Gone World

Copyright © 2018 by Thomas Sweterlitsch

First published in English,

G. P. Putnam’s Sons an imprint

of Penguin Random House LLC

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2019

Translation © Michael Talián, 2019

ISBN 978-80-88321-00-2 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88321-01-9 (ePub)

ISBN 978-80-88321-02-6 (mobi)

ISBN 978-80-88321-03-3 (pdf)

Vidíte, co se sběhne v příštím čase

a co z nás živých netuší teď žádný,

však s tím, co je, to u vás jinak má se.

Dante, Peklo, Zpěv desátý

P R O L O G

2 1 1 9

Varovali ji, že uvidí věci, s nimiž se její mysl nedokáže vyrovnat. V mrtvém lese, v zimě – nekonečné zimě, mezi kmeny zčernalými dávným požárem a pokrytými ledem. Některé byly vyvrácené, jejich ohořelé větve tvořily mřížoví. Stoupala terénem mezi mrtvými borovicemi celé hodiny, ale bylo jí teplo díky skafandru, dostatečně tenkému, aby se v něm mohla bez potíží pohybovat. Skafandr byl oranžový, výcvikový: jednalo se o její první výpravu do vzdálené budoucnosti Země. Ať se podívala kamkoli, jakýmkoli směrem, viděla jen bledou mrazivou oblohu a zasněženou půdu přeškrtanou padlými stromy. Svítila tu dvě slunce – známý bledý sluneční kotouč a nápadný, bíle zářící fenomén, který její instruktor nazýval bílou dírou. Tohle místo kdysi bývalo Západní Virginií.

Značně se vzdálila od základního tábora a měla čím dál větší obavy, že se nestihne včas vrátit k výsadkovému modulu, který ji má vyzvednout. Kontrolka dozimetru ukazující, nakolik byla vystavena radiaci, za několik posledních hodin přešla od jasně zelené k barvě rybničního šlemu. Tohle místo ji infikovalo, vzduch i půda byly znečištěné kovovými výpary z částeček dostatečně drobných, aby prošly skafandrem do jejího těla. Její instruktor je nazýval KTN – kvantové tunelující nanočástice. Zeptala se ho, jestli je to něco jako hejno robotů, ale podle něho by se o nich mělo uvažovat spíše jako o rakovině – usadí se jí v buněčných mikrokanálcích, a jakmile jich bude dost, bude ztracena. Nikoli mrtvá, pokračoval, ne doslova – upozornil ji, že uvidí, co KTN provádějí s lidskými těly, ale její podvědomí to možná odmítne, naplní ji odpor a pocítí intenzivní potřebu nevidět.

Jeden ze spálených stromů, téměř holý kmen borovice zbarvený doběla povlakem popela, ještě stál – a když tento popelavý strom minula, okolní prostředí prošlo proměnou. Stále to byl zimní les, ale bez spálených a vyvrácených stromů. Borovice teď byly svěží a zelené, i když je pokrýval sníh. Silné větve vzdálených stromů, sotva viditelných přes padající sníh, se prohýbaly pod tíhou ledu. Jak jsem se tu ocitla? Ohlédla se: žádné stopy, dokonce ani její vlastní. Ztratila jsem se. Prodírala se větvemi a jehličím, vysílená namáhavou chůzí závějemi. Minula další doběla spálený strom, stejný jako první – mrtvý, se zbytky popelavě šedých větví. Nebo to byl tentýž strom? Chodím v kruhu, pomyslela si. Drápala se přes kořeny a kameny, klouzala po sněhu a snažila se najít něco povědomého, rys krajiny, který by poznala. Protáhla se mezerou mezi borovicemi a vyšla na mýtinu, ke břehu černé řeky. Když spatřila ukřižovanou ženu, vykřikla.

Žena visela obličejem dolů, ale kříž chyběl; vznášela se ve vzduchu nad černou vodou. Kolem jejích zápěstí a kotníků plál oheň. Vytrčený napnutý hrudník, vyhublá jako po dlouhém hladovění; černé stopy gangrény na nohách. Tvář plná podlitin, fialová, zakrvácená, světlé blond vlasy padaly tak nízko, až se dotýkaly hladiny vody. Pak v ukřižované ženě poznala sama sebe a padla na břehu černé řeky na kolena.

Je to klam vyvolaný KTN, pomyslela si. Bylo to odpudivé, naprosto absurdní. Mám je v sobě, způsobují, že vidím takové věci –

Při pomyšlení na KTN hromadící se v jejích buňkách a mozku se v ní vzedmula panika – ale i tak si uvědomovala, že se nejedná o žádnou halucinaci, že ukřižovaná žena je skutečná, stejně skutečná jako řeka, led a stromy. Napadlo ji, že ženu stáhne dolů, ale děsila se jí dotknout.

Barva na dozimetru přešla od zelené ke žluté. Rozběhla se a aktivovala nouzový signál. Snažila si vybavit, kde ji mají vyzvednout – ale les kolem řeky nepoznávala, ztratila se. Vydala se po cestě, po níž podle jejího názoru přišla. Zmítal jí ledový vítr, klouzala po sněhu. Minula další bílý strom, stejný jako ostatní – nebo ne, to musí být on… spálená borovice s krunýřem popela místo kůry. Žlutá barva na přístroji přešla do odstínu načervenalé hlíny. Ne, ne, ne, pomyslela si a opět zrychlila, v podřepu se prodírala mezi větvemi. Dozimetr se rozblikal jasně červenou barvou. Udělalo se jí špatně a zhroutila se, tíha vlastní krve ji stáhla k zemi. Plazila se vpřed mezerou mezi stromy, aby zjistila, že je opět na mýtině u břehu černé řeky, na scéně svého ukřižování, ale teď tu viselo nekonečné množství ukřižovaných, po celé délce řeky se vznášely obličejem dolů tisíce nahých mužských a ženských těl, křičících ve světle dvou sluncí.

„Co se to děje?“ zeptala se sama sebe nahlas.

Přicházela o zrak, lapala po dechu, Když na nebi spatřila blikající světla, pomyslela si, že ztrácí vědomí, ale byly to reflektory Thesea, jednoho z výsadkových modulů. Můj signál, došlo jí – záchrana. Modul při přistávání párkrát poskočil a pak zůstal stát na ledu.

„Tady,“ zašeptala slabě. Pokusila se zakřičet: „Tady jsem.“

Dva muži v těsných olivových skafandrech námořnictva se protáhli průlezem a zamířili k řece. „Jsem tady,“ hlesla, ale muži byli příliš daleko, aby ji mohli slyšet. Pokusila se odplazit od hranice stromů, chtěla se k nim rozběhnout, ale nedokázala se postavit. Viděla oba muže vstoupit po boky do řeky. Stáhli ukřižovanou ženu ze vzduchu a jeden ji vzal do náručí. Zabalili ji do tlustých dek.

„Ne, já jsem tady, jsem tady,“ vyrazila ze sebe a přitom sledovala, jak vnášejí ukřižovanou ženu, její jinou verzi, na palubu modulu.

„Jsem tady,“ říkala, „prosím.“ Kontrolka přístroje ztmavla na bahnitou hnědou barvu, dalším odstínem bude černá, barva smrti. Zavřela oči a čekala.

K vědomí ji probral prudký zátah trysek. Došlo jí, kde je – v jedné z gondol modulu, se zápěstími a kotníky připoutanými k lůžku, hlavu a krk jí jistily polstrované opěrky. Byla paralyzovaná a chvěla se pod dekami svázanými v rozích. Přetížení vyvolané startem sláblo, až se změnilo ve stav beztíže.

„Vraťte se, prosím. Jsem tam dole, leťte prosím zpátky, neopouštějte mě –“

„Budeš v pořádku, postaráme se o tebe,“ řekl jí instruktor plující gondolou k lůžku. Byl mnohem starší než ona, měl prošedivělé vlasy, i když jeho modré oči působily mladě. Jemně se jí dotkl, aby jí změřil pulz. „Budou tě hodně bolet zápěstí a kotníky,“ oznámil jí. „Nevím, čím jsi byla přivázaná, ale máš popáleniny. Podepsala se na tobě zima, máš rozsáhlé omrzliny. Podchladila ses.“

„Máte nesprávné tělo.“ Pamatovala si, že nějakým způsobem viděla sama sebe, jak se v oranžovém výcvikovém skafandru plazí podél hranice stromů. „Musíte mi věřit, prosím. Jsem pořád tam dole. Neopouštějte mě, prosím –“

„Ne – jsi zpátky v Theseovi,“ řekl její instruktor. „Našli jsme tě v lese.“ Měl modré sportovní kraťasy, bílé podkolenky vytažené ke kolenům a šedé triko NCIS. „Jsi zmatená. Pohrávají si s tebou KTN. Máš je v krvi, nebezpečné množství.“

„Vy to nechápete,“ řekla a pokoušela se na vše rozpomenout, ale byla zpomalená. „Co to mám v sobě? Nevím, co jsou to KTN.“ Jektala zuby, třásla se. Jejími údy projížděla trýznivá bolest, ostré záblesky nervové bolesti, ale prsty na rukou ani na nohou necítila. Vzpomněla si, jak si u řeky sundala skafandr a svlékla se. Vybavila si, jak se do ní pustil mráz, jak jí spaloval ramena. Vzpomněla si na oheň na zápěstích a kotnících. Vzpomněla si, jak hodiny, možná celé dny visela obličejem dolů nad hučící černou vodou. Když se viděla projít mezi borovicemi, přála si zemřít. „Nechápu to,“ řekla a rozplakala se bolestí.

„Naší hlavní starostí jsou teď tvoje omrzliny a podchlazení,“ oznámil jí instruktor. Přeplul blíže k jejím nohám a odhrnul cíp deky, aby se na ni podíval. „Ach, Shannon. Ach –“

Zvedla hlavu a zjistila, že má fialovo-černé a oteklé nohy. Kůže v okolí omrzlin byla nažloutlá a odlupovala se. „Bože, ne. Ach bože, ne.“ V šoku téměř nabyla dojmu, že se musí jednat o cizí nohy, číkoli, jen ne její. Někdo jí mezi prsty vložil kousky vaty. Po levé noze se směrem nahoru táhly fialové čáry. Instruktor jí třel nohy navlhčenou žínkou, ale necítila vodu, ani když klouzala ze žínky přes její prsty a vylétala do vzduchu jako skleněné korálky.

„Máš narušenou paměť, tvoje vzpomínky mohlo ovlivnit podchlazení,“ řekl instruktor. „Nadporučík Stillwell s četařem Alexisem tě zachránili a stabilizovali. Už nejsi tam dole, jsi tady a v bezpečí.“

Jména jí nic neříkala. „Já je neznám.“ Přistávací modul pilotoval nadporučík Ruddiker spolu s četařem Leem – pokud si pamatovala, žádný Stillwell tam nebyl. Okno rámovalo pohled na teď už vzdálenou Zemi, bíle mramorovanou mlhou a ledem. Přemítala o svém těle umírajícím ve skafandru dole v divočině, ale její skafandr visel v jedné ze skříní gondoly, jasně oranžový jako lovecké maskáče. Co se to se mnou k čertu děje? I když měla zápěstí a kotníky zakryté obvazy, z nichž byla cítit mast, kůže ji pálila, jako by se polila kyselinou.

„Bolí to,“ stěžovala si. „Hrozně to bolí.“

„Informovali jsme zdravotníky,“ řekl instruktor. „Ujmou se tě, jakmile se spojíme s lodí.“

„Co… co se stalo tam dole? Co se mi stalo?“ zeptala se. „Visela jsem. Všichni –“

„Viděla jsi nad řekou ukřižované lidi,“ odpověděl. „Taky jsem je často viděl, když jsem cestoval časem, abych studoval Terminus – říkáme jim ‚viselci‘. Ukřižovali je KTN. Stejně jako tebe.“

„Říkal jste, že je mám v krvi. Dostaňte je ven, dostaňte je ze mě –“

„To už jsme řešili, Shannon – nejde to. Byla to součást výcviku. Domníval jsem se, že jsi připravená. Varoval jsem tě před nimi.“

„Ne, to není pravda,“ řekla a snažila se zkoncentrovat i přes bolestivé pulzující pálení v zápěstích. Měla zmatek ve vzpomínkách, byla popletená… pamatovala si, že cestovala do Hlubokého času na americké kosmické lodi William McKinley – do roku 2199, nebo do jedné z nekonečných možností roku 2199 vzdálené téměř dvě stě let. Když dorazili, visela nad Zemí bledá záře svítící jako druhé slunce – ohromilo to celou posádku. Nikdo nevěděl, co má bledé světlo znamenat. Nikdo ji nevaroval před KTN ani před viselci. „Říkal jste, že mě vezmete domů, nic jiného.“

„Shannon,“ řekl bezmocně instruktor. Znovu jí začal třít nohy žínkou. „Nevím, co na to říct. To podchlazení – mohlo způsobit amnézii. Možná, až se uzdravíš –“

Z reproduktoru se ozval hlas, který nepoznávala. „Setkání s Williamem McKinleym. Připravte se na spojení.“ Vzpomněla si, jak se pod ní valila černá voda. Znovu se podívala na svoje nohy. Do pravé se vrátila trocha barvy, ale prsty levé nohy měla stále černé a čáry stoupající vzhůru ztmavly. Z toho pohledu se jí udělalo zle.

Bojovala se zmatkem. „Co jsou? Co jsou KTN – co to mám v sobě? Je mi jedno, že jsme to podle vás už probírali.“

„Nevíme, odkud jsou nebo o co jim jde,“ odpověděl instruktor. „Možná ani nic nechtějí. Jsou to kvantové tunelující nanočástice. Domníváme se, že pocházejí z jiné dimenze – projdou bílou dírou, tím druhým sluncem, které jsi viděla. Dojde k tomu někdy v naší budoucnosti. Zapříčiní událost, kterou nazýváme Terminus.“

„Ta ukřižování.“

„Okamžik, kdy lidstvu vyprší čas,“ řekl instruktor. „Nikdo nezůstane naživu. Alespoň ne v konvenčním smyslu. Z lidí se stanou viselci, ale také běžci. Miliony jich poběží ve velkých tlupách, dokud se jejich těla nerozpadnou nebo nevběhnou do oceánu, aby se utopili. Někteří vyhrabou díry a pak si do nich lehnou. Jiní si stoupnou obličejem k nebi a ústa se jim naplní stříbrnou tekutinou. Seřadí se na plážích a budou provozovat cosi jako kondiční cvičení.“

„Proč?“

„Nechápeme proč, nebo za jakým účelem. Možná žádný neexistuje.“

Představovala si, že cítí KTN ve své krvi jako parazity. „Ale tohle je jen jedna z verzí budoucnosti. Je to jen pouze jedna z nekonečna možností. Existují i jiné varianty, jiné budoucnosti. Terminus nemusí přijít.“

„Terminus je stín snášející se na budoucnost lidského druhu,“ řekl instruktor. „Terminus je na konci každé časové linie, kterou jsme navštívili. A přibližuje se. Nejprve jsme ho datovali do roku 2666 – ale další cestovatelé vypověděli, že se Terminus posunul blíže, do roku 2456. A pak se přiblížil ještě víc, do roku 2121. Pochop, Terminus je jako ostří gilotiny padající k nám. Námořnictvo se svou flotilou dostalo za úkol najít způsob, jak tomu stínu uniknout, a naším posláním je námořnictvo podporovat. Všechno, co tě naučím, všechno, co uvidíš, má našemu druhu pomoci vyhnout se Terminu. Musíme zpod stínu najít cestu.“

„Co dalšího ještě uvidím?“

„Konec všeho.“

Č Á S T   P R V N Í

1 9 9 7

Jedna

„Haló?“

„Zvláštní agentka Shannon Mossová?“

Toho muže podle hlasu nepoznávala, ale neuniklo jí, jak protahuje samohlásky. Vyrostl tady, v Západní Virginii nebo v Pensylvánii, ve venkovské oblasti.

„Tady Mossová,“ ohlásila se.

„Byla vyvražděna rodina.“ Hlas se mu chvěl. „Dispečink okresu Washington přijal těsně po půlnoci hlášení na tísňové lince. Pohřešuje se dívka.“

Byly dvě hodiny ráno, ale zpráva zafungovala jako ledová sprcha. Úplně se probrala.

„S kým mluvím?“

„Zvláštní agent Philip Nestor, FBI.“

Rozsvítila lampičku na nočním stolku. Stěny jejího pokoje pokrývala krémová tapeta se vzorkem révy a modrých růží. Přejížděla po vzorku očima a přemýšlela.

„Proč se mám účastnit vyšetřování?“ zeptala se.

„Vím tolik, že náš řídící zvláštní agent komunikoval s ústředím a dostal instrukci přibrat vás k vyšetřování,“ řekl Nestor. „Vyžadují asistenci NCIS. Náš hlavní podezřelý je členem jednotky Navy SEALs.“

„Kam mám přijet?“

„Do Canonsburgu, ulice Cricketwood Court, odbočíte na ni z Hunter’s Creeku.“

„Zřejmě myslíte Hunting Creek.“

Hunting Creek a Cricketwood Court znala – v té ulici bydlela Courtney Gimmová, její nejlepší kamarádka z časů dospívání. Obraz Courtneyiny tváře se vynořil Mossové v paměti, jako když se na vodní hladinu vyhoupne led.

„Kolik je obětí?“

„Trojitá vražda,“ řekl Nestor. „Je to zlé. Ještě jsem –“

„Přibrzděte.“

„Jednou jsem viděl pár dětí sražených vlakem, ale ještě nic podobného.“

„Oukej,“ řekla Mossová. „Říkal jste, že oznámení přišlo po půlnoci?“

„O něco později. Sousedka zaslechla rozruch a nakonec zavolala na policii –“

„Už si s ní někdo od vás promluvil?“

„Teď je u ní jeden z našich,“ potvrdil.

„Bude mi trvat něco přes hodinu, než se tam dostanu.“

Než se pokusila vstát, soustředila se na rovnováhu – její pravá noha byla štíhlou a svalnatou nohou sportovkyně, ale levá končila v polovině stehna kónickým pahýlem obaleným svalem jako těstem. Nohu ztratila před lety, po ukřižování v kruté zimě Terminu – transfemorální amputace. Chirurgové námořnictva museli odříznout část postiženou gangrénou. Když se postavila, stála na jedné noze jako dlouhonohý brodivý pták a pohupovala se kvůli rovnováze na polštářcích prstů. Na dosah měla francouzské hole, které odkládala mezi postel a noční stolek. Vložila předloktí do opěr, sevřela rukojeti a vydala se přes ložnici, chaotickou změť oblečení a časopisů, kompaktních disků a jejich krabiček – vesměs samá rizika uklouznutí, před nimiž ji varovala ergoterapeutka.

Cricketwood Court…

Při myšlence na návrat se Mossová zachvěla. V prvním ročníku střední školy byly s Courtney jako sestry – víc než sestry, byly zcela nerozlučné. Vzpomínky Mossové na Courtney tvořily tu nejsladší podstatu letních prázdnin z dětství – nekonečné dny strávené u bazénu, horské dráhy v Kennywoodu, společné cigarety u Chartierova potoka. Courtney ve druhém ročníku zemřela, zavraždili ji na parkovišti pro pár dolarů v peněžence.

Když se oblékala, běžely na televizi v ložnici hlavní zprávy. Nanesla na pahýl antiperspirant a pak si přes tupý konec stehna vyrolovala ke kyčli polyuretanový návlek, jako by si oblékala nylonovou podkolenku. Pak elastický návlek vyhladila, aby odstranila případné vzduchové bubliny, které pod ním mohly zůstat. Měla Ottobock C-Leg, prototyp mikroprocesorem řízené protézy původně navržené pro zmrzačené vojáky. Mossová vsunula stehno do dutiny v protéze a postavila se – hmota jejího stehna vytlačila z karbonového lůžka vzduch, až se protéza podtlakem přisála k pahýlu. C-Leg u ní vyvolávala pocit, jako by měla odhalenou kostru – ocelovou kost místo holeně. Oblékla si volné kalhoty a halenku perlové barvy. Vložila do pouzdra služební zbraň. Vzala si přiléhavé semišové sako. Poslední pohled na televizi: Dolly schoulená na slaměné podestýlce ve svém kotci, Clinton ohánějící se čerstvě podepsaným zákazem klonování lidí, reklamy na NBA na NBC, Jordan versus Ewing.

Cricketwood Court byla slepá ulice, řadové domky a trávníky omývala světla majáků. Čtvrt na čtyři ráno; sousedé věděli, že se něco stalo, ale asi ještě netušili co – pokud vykukovali z oken, viděli směsku policejních jednotek, aut šerifa a policejního oddělení Canonsburgu a hlídkových vozů státní policie. Spleť jurisdikcí nakonec doplnili i federální agenti. Případy Mossové se obvykle týkaly námořníků Velitelství kosmických sil námořnictva na opušťáku z „Hlubin“, černých operací v Hlubokém vesmíru a Hlubokém čase. Barové rvačky, domácí násilí, drogové přečiny, vraždy. Pracovala na případech, kdy námořníkům povolily nervy a umlátili manželky nebo přítelkyně. Byly to tragické události, někteří námořníci neunesli pohled na hrůzy Terminu nebo na záři cizích sluncí. Zajímalo ji, co najde tady. Nedaleko parkovalo auto okresního koronera. Záchranky a hasičské vozy zahálely. Mobilní laboratoř FBI zacouvala přes chodník na trávník domu její přítelkyně z minulosti.

„Ježíšikriste…“

Dům, jak si jej Mossová pamatovala z dětství, jako by zastiňoval stávající – jako dva současně puštěné filmy, vzpomínky a místo činu. Courtneyina rodina se odsud před dlouhou dobou odstěhovala a Mossovou by nikdy nenapadlo, že do domu dávné přítelkyně ještě někdy vstoupí, a určitě ne za podobných okolností. Byl to dvoupatrový dům na konci řady, v níž se ostatní odrážely jako v zrcadle. Všechny měly stejné vjezdy, malé garáže, vstupní verandy ozářené jedním světlem a identické cihlové fasády s bílým vinylovým obložením. Mossová tu v době dospívání strávila snad víc času než doma – stále si pamatovala staré telefonní číslo Gimmových. Vtíravý pocit, jako by se jedna realita mísila s druhou, jako když žloutek vytéká prasklinou ve skořápce. Napila se kávy z termosky a protřela si oči, jako by se chtěla probudit, aby se přesvědčila, že se skutečně jedná o stejný dům a že se jí to nezdá. Shoda okolností, řekla si. Na předzahrádce kdysi kvetla svída, ale někdo ji mezitím pořezal.

Mossová zastavila pick-up u policejní zábrany. K jejím dveřím se naklonil zástupce šerifa s fotrovským pupkem a chaplinovským knírem, který by byl legrační, nebýt únavy v jeho očích. Snažil se ji přimět, aby se otočila a odjela. Stáhla okénko a ukázala průkaz.

„Co je to?“ zeptal se.

„Námořní vyšetřovací služba,“ oznámila, zvyklá vysvětlovat zkratku agentury. „Federální agentka. Zajímá nás možné propojení s armádou. Jak moc zlé to je?“

„Kolega tam byl a říkal, že to je to nejhorší, co kdy viděl, zatraceně nejhorší.“ Z pusy mu táhla káva. „Moc toho z nich nezbylo.“

„Byli tu novináři?“

„Ještě ne. Řekli nám, že sem jede pár přenosových aut z Pittsburghu. Nemyslím, že tuší, co tu najdou. Jinak je tady klid. Pojeďte dovnitř.“

Trávník a vjezd uzavírala policejní páska natažená od sloupu pouličního osvětlení ke kovanému zábradlí verandy. U garáže postával hlouček forenzních techniků, kteří si dopřávali kuřáckou pauzu. Blížící se Mossovou sledovali bez obvyklých známek šovinismu a neskrývaného civění, s nimiž se někdy setkávala na místech činu – pokukovali po ní s utrápeným výrazem v očích, jako by je mrzelo, co bude muset přestát.

Vchod zakrývala plastová celta, ale jakmile se pod ní v podřepu protáhla, zaútočil na ni zápach, ostrá nasládlá pachuť krve, hniloby a výkalů smíšená s chemickými výpary forenzních roztoků, přenosných laboratoří a etanolu. Pachy ji okamžitě prosytily, ostrý kovový podtón krve jí v ústech navodil pocit, jako by cucala měďáky. Vstupní hala se hemžila techniky v ochranných kombinézách, zaměstnanými shromažďováním důkazů a pořizováním fotografií. Těsně před prvním pohledem na místo činu zalila Mossovou vlna nervózního očekávání; když však zašla za roh a zjistila, s čím se musí vypořádat, nervozita vyprchala a nahradilo ji naléhavé a žalostné nutkání poskládat rozbité dílky co nejrychleji do původního stavu.

Na podlaze ležela žena s chlapcem. Jejich obličeje tvořila směs mozku, krve a úlomků kostí. Chlapec, podle odhadu Mossové deseti až jedenáctiletý, měl flanelové kalhoty a triko místo pyžama. Ženina noční košile byla celá od krve, holé nohy dostávaly posmrtný namodralý odstín. Oba byli úplně vykuchaní. Koberec byl tak nasáklý, že se v jeho nepravidelných drážkách tvořily kaluže krve a výkalů. Ze zápachu se jí zvedal žaludek. Pomyslela si, že chlapce a jeho matku vlastní pachy ponižují, degradují jejich lidství na splašky a bezforemnost.

Mossová se už dávno naučila disociační techniky, jak se dívat na mrtvoly jinýma očima, a pokud možno co nejvíc oddělovat zohavená těla od osob, jimiž kdysi bývaly – vnímat přítomné kolegy jako lidské bytosti a mrtvoly jako forenzní předměty. Ženu usmrtil jeden ze dvou úderů do hlavy, buď do levé lícní kosti, nebo do temenní kosti z téže strany. Její levá zornice se rozlila do širokého černého koláče. Mossová si všimla, že chlapci někdo odstranil všechny nehty, a to i na nohou. Prohlédla si ženu a zjistila, že ani ona nemá nehty. Někdo – bezpochyby muž – ty lidi zabil a pak si klekl do krve, aby jim odstranil nehty. Nebo jim je vytrhal předtím, než je zabil? Proč to udělal? Jeden z techniků natahoval vlákna od cákanců krve na stropě a na zdech a vytvářel pavučinu vytyčující oblast jejich sbíhání – zdálo se, že oběti v okamžiku úderu klečely jako při popravě. Místnost, kde zemřely, byla nevýrazně zařízená – vůbec se nepodobala pohodlnému, útulnému obýváku rodiny její nejlepší kamarádky. Teď byla vymalovaná světle hnědou barvou, s lištovým systémem osvětlení. Žádné obrazy ani fotografie na zdech; pokoj nepůsobil zabydleně, jako by byl dům připravený na prodej.

„Shannon Mossová?“

Jeden z mužů v ochranných kombinézách ustal v práci. Krvavé oči, téměř do fialova, sinalá tmavá kůže, dvě mastné čáry mentolové masti pod nosem.

„Zvláštní agentka, NCIS,“ řekla.

Muž přešel obývací pokoj po vyvýšených nerezových stupíncích, které tam vyšetřovatelé rozmístili, aby nešlapali do krve. V ústech měl žvýkačku. „Jsem William Brock, řídící zvláštní agent. Promluvme si.“

Brock ji provedl úzkou kuchyní, kde se shromáždilo několik mužů, už bez ochranných obleků. Po dlouhých hodinách práce měli zmačkané košile a kravaty, tváře pobledlé nevyspáním. Na Brockovi však únava nebyla znát – jako by se nehodlal zastavit, dokud nechytí vraha. Když Mossovou vedl, tvářil se téměř naštvaně, jako by se ho osobně dotýkalo, co se tu stalo. Byl poměrně vysoký a jeho zvučný baryton se rozléhal mezi tlumenými hlasy v místnosti.

„Pojďme sem, do toho kamrlíku,“ řekl a roztáhl chatrné shrnovací dveře místnosti vedle kuchyně.

Zbytek domu byl během let necitlivě zmodernizován, ale tenhle kamrlík zůstal stejný od doby, kdy jej Mossová navštívila naposledy. Působilo to znepokojivě – jako by na něj zapomněli, zatímco kolem běžel čas. Falešné dřevěné obložení a nevkusný lustr vyzařující do jantarova zabarvené světlo. Dokonce i stůl z dřevotřísky a plechové kartotéky byly podobné, pokud nebyly původní. Courtney jednou našla v jedné z kartoték schované dopisy, které si její rodiče posílali, když se rozváděli. Dívky si sedly na vstupní verandu a navzájem si je předčítaly – Mossovou ohromilo, jak naléhavé, téměř dětinské mohou být dopisy dospělého muže vlastní ženě. Napadlo ji, že se nijak neliší od středoškolských psaníček. Nic se nemění. Lidské srdce nestárne.

„Máme fotografie obětí?“ zeptala se Mossová. „Něco z poslední doby? Vůbec nelze odhadnout, jak asi mohly vypadat.“

„Máme pár alb,“ řekl Brock. „Stvrzenky od fotografa a negativy. Předáme vám je, jakmile budou vyvolané. Už jste viděla celé místo činu? Byla jste nahoře?“

„Nahoru se ještě musím podívat.“

Brock zavřel shrnovací dveře. „Potřebuji si s vámi promluvit, vyjasnit si pár věcí,“ řekl a posadil se za stůl z dřevotřísky. „V noci mi volal zástupce ředitele FBI, vytáhl mě z postele. Obvykle mi nevolá. Oznámil mi, že v Canonsburgu je federální místo činu a že ho mám uzavřít.“

„To ale není všechno, co vám řekl.“

Brock vycenil zuby – měl to být úsměv pro odlehčení, ale vypadalo to jako výraz bolesti. Vyplivl žvýkačku do stříbrného obalu a nahradil ji čerstvou černou tyčinkou. Z dechu mu zavanula lékořice. Mossová si na jeho tužce všimla otisků zubů – napadlo ji, že možná přestal kouřit, nebo se o to snaží. Čtyřicet, pětačtyřicet let, svalnatý – domyslela si, že pravidelně navštěvuje posilovnu. Představila si ho při boxerském tréninku nebo jak nabíhá kilometry na pásu v prázdné tělocvičně.

„Mám potíže pochopit, co mi zástupce ředitele oznámil,“ řekl Brock. „Stejně jako porozumět tomu, co jsme našli tady. Informoval mě o utajeném programu zvaném ‚Hluboké vody‘.“ Brock ta slova vyslovil jako zaklínadlo a přes oči mu přeběhl stín strachu. „Program námořnictva – černý projekt. Oznámil mi, že náš hlavní podezřelý, člen SEALs jménem Patrick Mursult, je spojený s programem Hlubokých vod spadajícím pod Velitelství kosmických sil námořnictva. Nařídil, abychom přibrali k vyšetřování Shannon Mossovou.“

Před tím mužem se před pouhými několika hodinami otevřel alternativní svět, pomyslela si Mossová, když viděla, jak se Brock snaží uvěřit neuvěřitelnému. Odhalili mu tajemství Hlubin – ale kolik mu toho prozradili? Mossová si vzpomněla na první snový záblesk slunečního světla odrážejícího se od trupů flotily VKS ve vesmíru jako od diamantů rozsypaných po černém sametu – takovou krásu vidělo jen pár lidí. Představila si, jak Brock doma zvedá telefon, jak sedí na kraji postele a poslouchá, zatímco mu nadřízený popisuje něco, co mu muselo připadat jako zázrak.

„Mursult byl… nějaký druh astronauta,“ řekl Brock a drtil čelistmi lékořici. „Hluboký vesmír – chápu hluboký vesmír, dokážu pochopit, že jsme se dostali hlouběji do Sluneční soustavy, než bylo oznámeno, ale nechápu jak. Kvantová pěna –“

Takže mu řekli o Hlubokém vesmíru, ale ne o Hlubokém čase, pomyslela si Mossová. VKS mělo veřejnou tvář, za Reagana se podílelo na Hvězdných válkách, čerpalo z rozpočtu Ministerstva obrany spolu s Velitelstvím vzdušných a vesmírných sil a NASA, ale značná část operací byla přísně tajná. Mossová létala do Hlubokého vesmíru, ale také do Hlubokého času – cestovala časem do různých verzí budoucnosti, nejen aby byla svědkem Terminu, ale také kvůli vyšetřování zločinů. Těmto budoucnostem se říkalo NBT – nepřípustné budoucí trajektorie. „Nepřípustné“ proto, že budoucnost byla vrtošivá – budoucnosti, kam VKS létalo, byly pouhými možnostmi vycházejícími ze současných okolností. Důkazy shromážděné v budoucnosti nesměla využívat k zahájení stíhání v současnosti, protože k budoucnosti, jíž byla svědkem, možná nikdy nedojde.

„Považujte mě za zdroj informací,“ řekla Mossová. „Z toho důvodu jsem tady, proto jste mě měl povolat. Můj odbor v NCIS vyšetřuje zločiny, které mají nějakou souvislost s programem Hlubokých vod.“

„Nevím, čemu mám věřit,“ řekl Brock. „Nevím, čemu věřit ohledně Patricka Mursulta, ohledně černých operací vesmírného programu – všechno zní tak… nevím, do jaké míry to chápu.“

„Pohřešuje se dívka,“ řekla Mossová. „To je naše priorita.“

Zmínka o pohřešované dívce, o něčem, co lze vyšetřovat, mu pomohla zkoncentrovat se. „Marian Mursultová,“ řekl. „Sedmnáct let…“

„Marian,“ řekla Mossová. „Najdeme ji. Začněme dneškem.“

„Jako první se na místo činu dostali místní,“ řekl Brock už beze známek zmatku, „a jako podezřelého ihned označili Patricka Mursulta – došli k závěru, že to on vyvraždil vlastní rodinu. Jakmile policisté z Canonsburgu našli papíry, podle nichž byl Mursult námořník, zavolali do centra rezervistů, aby informovali námořnictvo. Identifikovali ho – sloužil pod námořnictvem ve Vietnamu, tehdy to musel být ještě kluk.“

„Co jste zjistili dál?“

„Váš nadřízený mi přeposlal fax s informacemi o Mursultovi z archivu v St. Louis,“ řekl Brock. „Klíčové informace, revize. Koncem 70. let byl členem SEALs. Od začátku 80. let sloužil pod VKS. Poddůstojník námořnictva první třídy, jeho záznamy však končí rokem 1983. Zdá se, že ten chlap žil mimo systém, všechno je napsané na jméno jeho manželky. Jeho oficiální status je nezvěstný v boji.“

Mariňák mimo systém, pomyslela si Mossová, námořník VKS nezvěstný v boji. Pokud se námořník ztratí v Hlubinách, je to tragédie, ale když se námořník, považovaný za ztraceného, najednou takhle objeví mimo systém, jde o celonárodní bezpečnostní hrozbu. „Musíme jej okamžitě lokalizovat.“

„Můžeme na toho chlapa najít něco konkrétnějšího?“ zeptal se Brock.

„Budu na tom dělat se svým šéfem, ale NCIS je civilní agentura,“ řekla Mossová. „Mám nejvyšší bezpečnostní prověrku stejně jako vy, ale informace o Hlubinách se poskytují jen limitovaně, v nejnutnějších případech. Můžeme pracovat pouze s tím, co nám námořnictvo prozradí.“

Brock vyplivl žvýkačku do obalu a odhodil do koše. „Zaměřme se na to, co víme,“ řekl. „Pachatel své oběti vzbudil a shromáždil v obývacím pokoji. Pak je napadl.“

„Čím?“ zeptala se Mossová.

„Sekerou,“ odpověděl Brock.

Představila si klečící ženu s chlapcem – vlhký úder, uvolnění sekery a další švih. Vyhlazení rodiny jako štípání dřeva.

„Máme nějaký důvod pochybovat, že to udělal Patrick Mursult?“ zeptala se.

„Žádný,“ řekl Brock. „Ale nemusel být sám. Sousedka, která zavolala na tísňovou linku, se zmínila o jeho příteli, chlapovi s červeným pick-upem se značkou Západní Virginie. Zaměřili jsme se na to auto a snažíme se toho člověka najít. Popsala ho jako otravu, často jí parkoval ve vjezdu. Pick-up byl polepený spoustou nálepek. Teď se podíváme nahoru.“

Mossová vyšla za Brockem z kamrlíku. Podlezl policejní pásku a vedl ji nahoru po schodech, kam šla mnohokrát za Courtney, jejíž pokoj byl první po pravé straně. Zatočené kovové zábradlí se jí kroutilo pod rukou, ten pocit dobře znala. Po schodech stoupala sebevědomě, pohyb její protézy byl nepatrně trhavý, motorizovaný. Brock se zastavil na nejvyšším schodu a podíval se na ni. Zdálo se, že ji pozoruje, jako by se ji připravoval zachytit, kdyby snad zakolísala nebo začala padat. Mossovou už unavovaly tyto trapné momenty, kdy si lidé poprvé uvědomili, že spolupracují s mrzákem, a snažili se přijít na to, jak se k ní mají chovat.

„Co se stalo tady?“ zeptala se.

„Jeho sedmiletá dcera, Jessica, prvnímu útoku unikla,“ řekl Brock. „Utekla sem.“

Courtneyin pokoj. Brock položil ruku na kliku. „Mám dvě dcery,“ řekl. „Dvě krásné holky…“

Otevřel dveře a nechal Mossovou vejít – vrátit se do toho pokoje bylo jako zavinout se zpátky do kokonu. Vybavila si, jak o prázdninách po šesté třídě malovaly zdi růžovou barvou, jak váleček vyjíždí z vaničky, jak Courtney vyjekla pokaždé, když jí barva skápla ze stropu do černých kudrlin. Vzpomněla si na vyfukování cigaretového kouře skrz okenní síto v letním parnu, na vinyl AC/DC na talíři gramofonu. Pouštěly si Powerage dokola, dokud deska nebyla tak poškrábaná, že hrálo jen prvních pár vteřin skladby „What’s Next to the Moon“. Pokoj byl teď levandulový, s bílou komodou a palandou – Mursultovy dcery se o něj musely dělit. Plakáty Zeppelínů a Van Halen nahradil DiCaprio z filmu Romeo a Julie, ale pokoj působil stejně. Tělo Jessiky Mursultové leželo v koutě, kde mívala Courtney postel. Dívčina noční košile byla roztržená, na zádech mezi lopatkami zela hluboká rána, rozšklebená jako otevřená ústa.

Chudák holka. Chudák holka…

„Jste v pořádku?“ zeptal se Brock.

„Kde jsou jejich nehty?“ zeptala se Mossová. Sotva se dokázala soustředit, ale všimla si, že nehty na rukou a nohou chybí i dívce.

„Zbledla jste,“ řekl. „Nechcete si sednout?“

„Jsem v pořádku –“

Zakolísala a Brock jí položil dlaň na záda, aby ji zachytil. „Děkuji,“ řekla, i když se stále cítila nejistě. Projely jí rozpaky. Dej se dohromady, řekla si. „Já… já nevím, co se děje. Promiňte.“

Brock ji vyvedl z ložnice do chodby. „Poslyšte,“ řekl a zavřel za nimi dveře, „dívat se na něco takového je těžké pro kohokoli, obzvlášť když na to nejste zvyklá. Je naprosto v pořádku, když se vám z toho trochu podlomí kolena.“

„Musím vám něco říct,“ řekla. „Tohle je… dnes mám trochu problém, je to zvláštní situace. Já ten dům znám.“

„Pokračujte.“

„Vyrostla jsem v těchhle místech,“ vysvětlovala Mossová. „Jako dítě jsem v tomhle domě prakticky bydlela. Žila tu má nejlepší kamarádka, Courtney. Jmenovala se Courtney Gimmová. Tohle byl její pokoj. Strávila jsem v něm hodně času. Její postel stála přímo tam.“

„Děláte si prdel?“

„Znervózňuje mě to, ale jsem v pohodě,“ řekla Mossová. „Když mi Nestor zavolal a řekl, že místo činu je v ulici Crickwood Court…“

Opřela se o zeď – při doteku měla pocit, jako by mohla roztrhnout závoj současnosti a znovu se setkat se svou kamarádkou, být s ní, jako by neuběhl žádný čas, jako by se mohla vrátit do starého pokoje, zaniklého světa. Samonavíjecí náramky a gumové sandály, barevné gumičky na Courtneyiných rovnátkách.

„Poflakovaly jsme se po lesích vzadu za domy,“ řekla Mossová. „Dělily jsme se tam o cigarety.“

Opalování na zahradních židlích, čtení časopisů. Courtneyin otec míval noční směny, a tak měly dům samy pro sebe. Její máma žila v Pittsburghu s přítelem. Občas Courtney splašila nějakou trávu, ale většinou prostě pozdě do noci koukaly na televizi – a ráno šly do školy s červenýma očima. Někdy pařily s ostatními dívkami ze sportovního kroužku nebo s kluky ze sousedství. Jindy Courtney s Mossovou sbalily v nákupáku prvního, na koho narazily, a společně se zkouřili, opili a bavili se u puštěného Lettermana, nic vážného, jen hlazení, líbání a honění, pach mýdla a semene na rukou pozdě v noci.

„Prokrista, v tom pokoji na konci chodby jsem přišla o panenství.“ Courtneyin bratr Davy Gimm – vybavovala si jeho obličej tak jasně, jako by s ním byla ještě včera. Když byla ve druháku a on chodil do posledního ročníku. Jak ji líbal s rukou plnou jejích vlasů, jak jí vklouzl pod tričko, rozepnul si džíny a strčil jí ruce do svého poklopce. Jak jí tvrdl v rukách. Cítila, jak si na ni lehá a tlačí se do ní. „Omlouvám se, tohle jsem si měla nechat pro sebe.“

„Co se takhle trochu nadýchat vzduchu?“ řekl Brock. „Zvládnete sejít ze schodů?“

„Budu v pořádku,“ odpověděla. „Za chvilku jsem dole.“

První noc s Davym Gimmem strávila v malém pokoji na konci chodby. Byla to spíš šatna nebo dětský pokojík než regulérní třetí ložnice. Vybavila si nože, které si Davy Gimm kupoval na blešácích, plakát Christie Brinkleyové ze Sports Illustrated. Ležela na vrzající dvojposteli, jeho dychtivé prsty jí zajížděly pod kraťasy, vlhce jí funěl na krk. Vzpomínala, jak dýchal ze spaní, když sledovala, jak měsíční světlo přejíždí přes modelku v plavkách na zdi.

Než Mossová otevřela dveře staré ložnice Davyho Gimma, počkala, až uslyší Brockův hlas zezdola – vkročit do jeho pokoje bylo jako vstoupit do vesmíru s hvězdokupami a konstelacemi zvěrokruhu planoucími v nekonečné temnotě. Stiskla vypínač – možná zčásti čekala, že uvidí plakát modelky v plavkách a sbírku nožů, ale místo toho našla pokoj malého chlapce se zdmi pokrytými fosforeskujícími nálepkami hvězd. Byla pošetilá, litovala, že se Brockovi takhle vyzpovídala – uvědomovala si, že měla prostě mlčet, že se o tomto domě neměla vůbec zmiňovat. Bylo to neprofesionální, projev slabosti. Neviděla pokoj tak, jak jej znala dříve, ale v jeho současné podobě: jako pokoj mrtvého dítěte.

Brocka našla venku. Trávníky v ulici pokryla jinovatka, její krystaly zasypaly čelní okna parkujících aut. V patře sousedního domu se rozsvítilo.

„Kde byla Marian v době činu?“ zeptala se. „Viděl ji někdo?“

„Všichni sousedé ji znají, ale tady se neukázala,“ odpověděl Brock. „Už od pátku. Budíme přátele a rodinu, snažíme se ji najít.“

„Zmínil jste se o Mursultově příteli, který jezdí červeným pick-upem. Zná toho chlapa někdo?“

„Nikdo,“ odvětil Brock. „Sousedé si všimli auta, protože často parkovalo v ulici, ale Mursult a jeho přítel si vystačili sami.“

„Myslím, že bychom měli pokročit a vyhlásit celoplošné pátrání po dítěti,“ navrhla Mossová.

„Možná se objeví,“ řekl Brock. „Může být u kamarádky. Prohledáváme to všude.“

Celoplošná pátrání po dětech jsou novinka, připomněla si Mossová, ještě se moc nevyužívají. „Pomůže nám to,“ řekla. „Někdo ji mohl zahlédnout.“

Brock se podíval na osvícený ciferník svých hodinek. „Jestli se nepletu, Mossová, máte kancelář v CJIS.“ Zkratku vyslovil jako jméno „Ježíš“. CJIS byla budova kriminální informační služby, nervové centrum FBI – zbrusu nový areál se zvláštní skleněnou stavbou, vybudovaný v kopcích uprostřed ničeho poblíž Clarksburgu v Západní Virginii. Byla to budova FBI, ale jelikož nikde v oblasti nebyla zastoupení námořnictva ani námořní pěchoty, umístili do ní i kancelář NCIS. „Bydlíte někde tím směrem?“ zeptal se. „Poblíž Clarksburgu?“

„Ano.“

„Moje žena Rashonda pracuje v CJIS, ve fotolaboratoři. Možná jste se potkaly.“

„Vy jste manžel Rashondy Brockové?“ V areálu pracovaly tisíce lidí, ale Rashonda Brocková byla dobře známá zástupkyně ředitele laboratorního útvaru. Kancelář Mossové ležela poblíž podnikové školky, a ačkoli se s Brockovou ženou nikdy neseznámila, často Rashondu ráno vídala, jak vysazuje dcery z auta a loučí se s nimi přívalem polibků a objetí. „Myslím, že jsem viděla pár obrázků od vašich dětí,“ řekla. „Brianna a Jasmine, že ano? Znám jejich jména z nástěnky u mojí kanceláře. Fialoví dinosauři –“

Brock se začal usmívat. „Barney. Brianna má dinosaura Barneyho všude – po celém pokoji.“ Mossové bylo jasné, že se Rashonda k Brockovi skvěle hodí, věčně rozzářená, baculatá a vysoká – musí cítit zadostiučinění, kdykoli toho seriózního chlapa rozesměje.

„Takže jste přijela odněkud z Clarksburgu? To je tak… hodinu, hodinu a půl cesty odsud?“ uvažoval, a přitom z obálky v kapse saka lovil kartu od hotelového pokoje. Nabídl ji Mossové. „Rezervovali jsme poblíž pár pokojů – dnes už domů do Clarksburgu nejezděte. Zítra ráno vás tu potřebujeme.“

„Zůstanu přes noc,“ souhlasila a zapřemýšlela o změně Brockova chování. Zjihnul, když si všiml její protézy nebo když se zmínil o manželce.

„Hluboké vody,“ pronesl a podíval se na oblohu, ačkoli příkrov mraků úplně zakrýval hvězdy. „Jako dítě jsem snil, že se stanu astronautem. Prarodiče mě vzali na mys Canaveral, aby mi ukázali start rakety. Bylo to to nejhezčí, co jsem kdy viděl, dokud se nám nenarodily dcery.“

Mossová sama viděla, jak ohnivé pochodně z trysek křižují úsvit, jak rakety startují a mizí z dohledu. „Vždycky je to krásný pohled, pokaždé,“ řekla.

„Jděte se vyspat,“ řekl Brock. „Můj tým bude pokračovat přes noc. Všichni se sejdeme v devět ráno na informační schůzce a pak uspořádáme tiskovku.“

Když přes Hunting Creek odjížděla z Cricketwood Courtu, mravenčilo jí v ramenou i páteři z touhy vzdálit se od toho domu co nejdál. Brock zamluvil pokoj v hotelu Best Western poblíž Washingtonu v Pensylvánii, ale než najela na devětasedmdesátku, obkroužila parkoviště u Pizza Hutu, kolem něhož tekl Chartierův potok. V listopadu druhého ročníku na střední tam zabili Courtney. Pizza Hut se od doby, kdy sem Mossová zavítala naposledy, vůbec nezměnil. Byla to cihlová budova s prefabrikovanou kovovou strukturou střechy. Reflektory auta osvítily dva modré kontejnery vzadu za pizzerií. Mezi těmi kontejnery našli pohozené Courtneyino tělo. Mossová počítala hodiny – od doby, kdy Marian Mursultovou viděli naposledy, jich uběhlo skoro třiatřicet. Marian bylo sedmnáct, Courtney zemřela v šestnácti. Mossová vyrazila do hotelu, a přitom myslela na zabitou kamarádku a pohřešovanou dívku. Mrtvá těla neměla nehty na nohou a rukou. Vyvraždil svou rodinu Patrick Mursult? Kde je teď?

Mossová byla vždy připravená okamžitě vyrazit na cestu, vozila v kufru auta pohotovostní zavazadlo se dvěma sadami oblečení a hygienickými potřebami. V hotelovém pokoji se svlékla, sundala si protézu a stáhla návlek – závan vlhkého, štiplavého potu ji na okamžik probral. Osprchovat se bez bezpečnostních madel bylo komplikované, ale jakmile začala téct teplá voda, sedla si na kraj vany, přehodila do ní nohu a sjížděla po porcelánu, dokud nedosedla na protiskluzovou podložku. Nechala na sebe proudit horkou vodu. Umyla si vlasy. Šamponem nešetřila, snažila se smýt zápach hniloby a krve. Neměla berle ani kolečkové křeslo, a tak přeskákala po hotelovém koberci, vklouzla pod nažehlené povlečení a zachumlala se. Pokoj se zataženými žaluziemi a zhasnutými světly byl zázračně temný. A chladný. Snažila se usnout, ale viděla před očima těla ženy a dětí se zejícími ranami, zkroucená v krvi. Sílící pocity znechucení a bezmoci ji kysele pálily v krku. Myslela na Marian – buď naživu, buď prosím ještě naživu – ale nevěděla, jak Marian vypadá, a tak ji její fantazie nahradila představou Courtney Gimmové, od níž v mysli vzápětí přeskočila k ostří sekery přesekávajícímu kost a k ranám otevírajícím se jako ústa. Zpocená se zmítala na matraci a zamotávala do prostěradla. Místností se linuly kyselé závany z návleku do protézy. Posadila se a ve tmě šmátrala po dálkovém ovládání televize. Všechny místní kanály informovaly o rodině zavražděné v okrese Washington, na okraji Canonsburgu. Mossová mžourala, rostoucí jas televize ji bodal do očí – vzdušné záběry střech v blízkém okolí, policejní zábrany, zástupce s chaplinovským knírkem si vytahuje kalhoty poblíž koz na řezání dříví.

Informaci o celoplošném pátrání poprvé vysílali kolem páté ráno. Marian Tricia Mursultová z Canonsburgu v Pennsylvánii, sedmnáct let. Opálená a pihovatá, ustřižené kraťasy a tílko, rovné vlasy barvy uhlí. Podoba mezi její kamarádkou a pohřešovanou dívkou vzala Mossové dech – obě byly přirozeně hezké a měly dlouhé a tmavé vlasy. Mossová prodělala výcvik v cestování časem – zvykla si znovu prožívat budoucí události odehrávající se v reálné současnosti zvané pevnina, ale toto déjà vu bylo něco jiného, jako by svět nachytala při opakování, ten dům, ty dívky, jako by viděla něco, co neměla, repetitivní zákonitosti cyklického času. Nebo snad byla vzájemná podoba dívek cosi ještě vzácnějšího, něco na způsob druhé šance. Courtney ztratila, ale pořád může zachránit Marian. Mossová se s úlevou natáhla na postel, uklidněná vědomím, že se po dívce pátrá, že už ji snad někdo viděl nebo možná ví, kde je, v bezpečí, v bezpečí – ale když na pouhých pár hodin pomalu usínala, téměř cítila, jak dívčino tělo chladne.

Dvě

Courtneyina smrt sebrala skoro šestnáctileté Mossové veškerou chuť do života. Gimmovi jí nabídli, aby se k nim přidala v pohřebním ústavu, což byla vyčerpávající pocta – vedle Davyho se cítila trapně. Courtney s bílým nánosem líčidel vypadala, jako by spala. Vždycky prohlašovala, že chce být pohřbena v modrých džínech, ale navlékli ji do šatů z mačkaného sametu s vysokým krajkovým límcem, nutným kvůli ráně na krku, kterou nešlo zakrýt make-upem. Tělo leželo tak nepřirozeně klidně, že Mossová téměř čekala, kdy se její kamarádka posadí, nějak zavrtí nebo nadechne.

Po návratu z pohřebního ústavu si Mossová začala představovat, že jedna verze její osoby zemřela a pohřbí ji společně s Courtney. Byla deprimovaná, osamocená a její nová verze, ta přeživší, ji nezajímala. Žila jen s matkou; otec je opustil, když jí bylo pět. Měly dobrý vztah, ale máma byla pořád pryč, buď v práci, nebo u McGrogana na šťastné hodince protahující se do dlouhých nočních pitek. Mossová se uzavřela do sebe a každou noc hledala útočiště o samotě ve svém pokoji, kde se rozrůstala její sbírka desek: Misfits, Clash, Sex Pistols, Pixies, punková alba, která vybírala v přihrádkách s vinyly v obchodech s hudbou – prostě jen ležela potmě v posteli s nasazenými sluchátky, ztracená v sonosférách. Další roky střední školy zcela promarnila – opilá jackem s třešňovou colou nebo jakýmkoli alkoholem, který někdo o polední pauze propašoval na parkoviště. Byla nepřítomná duchem, moc nechybělo, aby ji ze školy vyrazili – smířila se s tím, že zůstane doma a bude pracovat ve stejné telemarketingové firmě jako matka, ale její trenér atletiky to zaregistroval, zatahal za pár nitek a zajistil Mossové částečné stipendium na Západovirginské univerzitě.

Tři roky poté, co Courtney ztratila, Mossovou obeslali, aby přišla svědčit proti vrahovi své kamarádky. Seděla u Okresního soudu ve Washingtonu v matčiných šatech do práce a odpovídala na otázky ohledně noci, kdy její kamarádka zemřela – Courtneyini rodiče její výpověď poslouchali, matka plakala a Courtneyin vrah nedával najevo žádné pocity. Mossovou nikdy nezamrzelo, že se do vraha nejlepší kamarádky nedokázala vcítit – byl to feťák, vagabund. Přála mu příšernou smrt nebo doživotí bez možnosti propuštění, toužila po pomstě, po spravedlnosti. O rozsudku se dozvěděla až později, dostal dvacet osm let až doživotí, ale jí se to zdálo být málo. Vztek z představy, že ten člověk bude žít a možná se jednou dostane na svobodu, protrhl závoj zármutku, jímž se dusila. Počínaje prvním semestrem druhého ročníku univerzity dala před propařenými víkendy a hulením trávy na koleji přednost učení. Jako hlavní obory si vzala kriminologii a vyšetřování, což vyžadovalo domluvit si praxi v kanceláři koronera okresu Washington.

Z praxe byla zpočátku vystrašená, ale nakonec se z ní vyklubal příjemný způsob, jak trávit odpoledne – ženské byly vděčné za každou pomoc, s potěšením ji rozmazlovaly, a když lezla po čtyřech a dělala jim pořádek v kartotékách, klábosily s ní o antikoncepci a hudbě. Koroner doktor Radowski ji pokaždé vítal, ale udržoval si přátelský odstup – podle některých úřednic to byl alkoholik, obecně se vědělo, že je homosexuál, a i když často míval po návratu z prodlouženého oběda zarudlý obličej, byl bez výjimky laskavý. Některé její spolubydlící z koleje odpuzovala myšlenka na to, co dělá, štítily se na mrtvoly byť jen pomyslet, ale Mossová si pohotově poskládala přednášky tak, aby nekolidovaly s praxí, a uvědomila si, že se těší, až ve čtvrtek po poledni najede ve svém banánově žlutém Pontiaku Sunbird na devětasedmdesátku do Washingtonu, aby byla v jednu u koronera.

Když jí Radowski poprvé dovolil, aby asistovala u pitvy, znervózněla, ale nebála se. Oblékla se do laboratorního pláště, vzala si brýle a rukavice jako dítě, které si chce hrát na vědce, a stoupla si jen kousek od Radowského připravujícího tělo zesnulé čtyřiašedesátileté ženy, kterou našli, až když si rodina ze sousedního bytu začala stěžovat na zápach. První nádech pronikavého, odporně nasládlého pachu lidského rozkladu v Mossové zakořenil – ale zvědavost nad znechucením zvítězila. Samotný proces byl místy chirurgický, řezy skalpelem a pitvání, a také nečekaně brutální, to když Radowski použil nůžky na živý plot k otevření hrudníku nebo když rozřezával lebku ječící kotoučovou pilou, přičemž místnost pokryl prach. Radowského asistent omýval ženiny vnitřnosti, napouštěl do nich ve vaně vodu a místnost naplnil zápach výkalů. Když tentýž asistent našel v ženině žaludku částečně strávené piškotové koláčky Twinkies, suše zavtipkoval: „Vydržely by tam celou věčnost.“

Radowski dovolil Mossové podržet si ženino srdce. Opatrně nastavila dlaně v rukavicích, jako by spíše než mrtvý sval držela ptáčka se zlomeným křídlem. Překvapila ji jeho velikost, o kolik je srdce těžší, než si představovala. Aby se k němu Radowski dostal, musel proříznout osrdečník, ochranný vak v hrudi mrtvoly, přičemž potřísnil nerezový stůl a dlažbu.

„Položte ten sval sem, prosím, abych ho mohl zvážit.“

Mossová Radowského poslechla a umístila srdce na odkapávač.

„Podívejte se na tohle,“ vyzval ji Radowski o něco později a pozvedl jiný orgán, aby na něj viděla. „Vidíte příčinu smrti. Játra. Všimněte si tmavě fialového zbarvení, struktury rozdrceného dřevěného uhlí. Zdravá játra vypadají jako plátek masa z řeznictví, jsou narůžovělá a hladká. Tohle je cirhóza. Upila se k smrti.“

Intimitu smrti nelze sdílet, napadlo občas Mossovou, která v márnici nalezla oázu klidu. Smrt a ztráta jí kráčely po boku, její nejlepší kamarádka zemřela a otec zmizel. Procedura pitvy jí pomohla uzavřít vlastní zkušenosti se smrtelností – smrt může zůstat tajemstvím, ale lidské životy lze beze zbytku shrnout pomocí kartotéčních záznamů, vážení a měření.

Bydlela na koleji v Morgantownu, ale o prázdninách si pronajímala horní patro domku v Dormontu a jezdila pracovat do centra Pittsburghu jako jedna z desítek sekretářek advokátní kanceláře Buchanan Ingersoll v budově USX Tower – její pracovní stůl zaplňoval hranatý monitor počítače a elektrický psací stroj, kovové regály za ní přetékaly složkami s konopnými papíry seřazenými podle abecedy. V jedenadvaceti šla s módou – vojenská saka s ozdobnými nárameníky, masivní zlaté náušnice, lesklá červená rtěnka, nalepovací nehty s leopardím vzorem. Starší ženské jí říkaly „Madonna“ – snad to měla být lichotka. Každé ráno strávila hodinu v koupelně a během odpoledne si několikrát odskočila na toaletu, aby si upravila účes a přelakovala načechrané vyčesané kudrliny stažené ozdobnou gumičkou. Kolegové se jí o kuřáckých pauzách vyhýbali, báli se, že se jí vznítí hlava.

Při obědech na Market Square četla forenzní a kriminologické příručky. To odpoledne, kdy za ní přišel muž v saku a s kravatou s kašmírovým vzorem, si dávala smažené ústřice a hranolky z voskovaného papíru. Sedl si naproti ní a ani se neobtěžoval požádat o svolení. Vzal do ruky její knihu, Úvod do kriminologie: Teorie, metody a trestné činy, 2. vydání.

„Zjistila jste, proč lidé dělají, co dělají?“ zeptal se.

Byla zvyklá na vtírání se byznysmenů a právníků z Grant Street, domnívajících se, že sekretářky jsou tu výhradně pro uspokojování jejich potřeb, a tak se tvářila odmítavě, dokud muž neukázal svůj odznak – NÁMOŘNÍ VYŠETŘOVACÍ SLUŽBA. Nikdy o ničem takovém neslyšela. Nejdříve ji dokonce napadlo, že se něco přihodilo matce na jednom z jejích tahů.

„Verbujeme ty nejlepší a nejbystřejší,“ řekl.

Mossová se podivila, co to má co dělat s ní. „Dobře,“ řekla. „A dál?“

Představil se jako zvláštní agent O’Connor. „Jedna z profesorek vás zmínila jako možnou kandidátku na práci u federálního sboru,“ pokračoval. „Vaše výsledky na ni udělaly dojem.“

„Fajn,“ řekla Mossová. Přemýšlela, která profesorka to mohla být a jestli nejde o nějaký podraz. „A to jste mi nemohl poslat poštou náborovou brožuru, nebo tak něco?“

„Hodila byste se mi do zvláštního útvaru Námořní vyšetřovací služby,“ řekl O’Connor. „Chtěl jsem se s vámi setkat osobně, než vám to nabídnu. Obvykle takto nepostupuji, ale mám důvod věřit, že byste byla příkladný agent – musím si však být jistý, než vás opravdu naverbuji.“

Možná obchodní trik – dá mu své jméno a adresu a zasype ji reklamní pošta a nevyžádané návštěvy prodejců. Každým okamžikem ji požádá o dvacet dolarů, aby si „zajistila místo v programu“, nebo požádá o příspěvek.

„Moje záznamy určitě nevypadají nejlíp,“ provokovala ho. „Téměř jsem nedokončila střední školu.“

„Vaše minulost také hraje svou roli. Mě ale zajímá váš obnovený zájem, současné úsilí. Někdo na střední škole uvadá a na vysoké rozkvete – a to mi vyhovuje. Nepotřebuji génia, který po pár letech vyhoří. Četl jsem vaši esej o odpovědnosti silné společnosti za obhajování práv slabých, přičemž oběti násilných trestných činů jsou nejzranitelnější. To jste někde opsala, nebo se jedná o vaše myšlenky?“

„Nic jsem nikde neopsala.“

„Bylo to dojemné,“ řekl O’Connor. „Zanícené. Ta vaše jasně formulovaná vášeň mě zajímá, Shannon. Domnívám se, že by vám pomohla zvládnout to, co mám na mysli.“

„Měla jsem kamarádku,“ řekla Mossová. „Ona je ten důvod, proč se zajímám o trestní soudnictví.“

„Vypadá to, Shannon, že pro vás tu brožuru budu mít,“ řekl O’Connor. „Máte před sebou – počkat, ještě rok do ukončení studia? Než podáte přihlášku, vznikne z Námořní vyšetřovací služby Námořní kriminální vyšetřovací služba. Pokud budete stále tak zanícená a pokud se ji rozhodnete podat, pošlete ji přímo mně.“

Napsal svou poštovní adresu, Budova 200, Washington Navy Yard, na zadní stranu lesklého letáku – muži a ženy ve větrovkách hlídkující na palubě letadlové lodi. Její otec sloužil koncem šedesátých let v námořnictvu, na bitevní lodi USS New Jersey, ale Mossová o tom moc nevěděla.

Měsíc před závěrečnými zkouškami rozeslala Mossová dopisy s přihláškou do NCIS na místní policejní oddělení a na okresní prokuratury Západní Virginie i Pensylvánie. O’Connor se ozval do týdne a požádal ji, aby se hlásila v Oceaně ve Virginii k prvnímu kolu rozhovorů – „Rezervujte si čas,“ požádal ji. Snila o nasazení na palubě obřích lodí prořezávajících se ocelově šedými vodami oceánu, představovala si, že má v krvi otcovy námořní zkušenosti, a tak ji překvapilo, když v domluvené datum procházela branou letiště Apollo Soucek, zatímco jí nad hlavou burácela letka stíhaček F/A-18 Hornet.

O’Connor naverboval dvanáct rekrutů, mezi nimiž byly kromě Mossové pouze dvě ženy. Během několika dnů dva muži vypadli, nevydrželi fyzický režim vyžadovaný instruktory. Mossová si uvědomila, že se spíše než o pohovory jedná o třídění. Hodiny plavání v nádrži s potápěčskou výstrojí přes plavky. Série otáčení v simulátoru přetížení, které vzrůstalo, dokud se jí oči neobrátily v sloup a neztratila vědomí, jen aby se probrala a pokračovala dál. Rekruti dostávali malé porce jídla a spali pohromadě v místnosti, kam by se jich pohodlně vešlo jen šest – dělili se o jedinou toaletu a místo sprchy používali vlhčené ubrousky. Spartánské podmínky jim drásaly nervy, ale Mossová se adaptovala poměrně dobře, díky tréninku atletiky měla výdrž a silného ducha. Po pěti týdnech zbylo jen sedm rekrutů, Mossová jako jediná žena. Na ceremoniálu v jedné z učeben dal O’Connor každému z rekrutů na výběr: „Buď se ohlásíte v Navy Yardu, budova 200, abyste zahájili příkladnou kariéru federálního agenta, a přivítají vás s otevřenou náručí,“ řekl jim, „nebo zůstanete sedět.“ Jeden z mužů se postavil a odešel, ale ostatní zůstali ve svých lavicích, vyvedení z míry a vzrušení, zatímco jim O’Connor rozdával zelená trička a certifikáty s jejich jmény.

Recepce s kávou a řezy koláče v hale, rozkaz, aby se do hodiny převlékli do leteckých kombinéz. Po setmění nastoupili absolventi do raketoplánu jménem Ogopogo, s mořským hadem namalovaným na kónickém nose – byl to typ Cormorant, dlouhý a štíhlý, v barvě obsidiánu, vypadal jako SR-71 Blackbird, ale byl větší, jako malé dopravní letadlo. Všichni se připoutali do sedaček a Ogopogo vzletěl z ranveje. Když cormorant začal rychle stoupat a vymanil se zemské tíži, byla Mossová naprosto u vytržení. Zářící půlměsíc, rozsypané diamanty svítících měst na vzdalující se zeměkouli. Mossová cítila v hrudi blaženou závrať beztíže, vlasy se jí vznášely kolem hlavy jako chmýří pampelišky, dokud je nestáhla do culíku. O’Connor si odepnul pásy jako první a volně se vznášel, jeho stárnoucí tvář byla náhle dětská, a ostatní následovali jeho příkladu, užívali si pocit volného pádu jako děti na trampolíně. Mossová se vztyčila ze své sedačky s neskrývaným radostným pláčem, ale slzy se jí držely v očích jako lepkavé kuličky a štípaly, dokud je se smíchem neotřela rukávem.

Měsíční krajina připomínala jezero temnoty. Přiblížili se ke stanici Black Vale, měsíční základně podobající se tajnému městu, vestavěné do kráteru Daedalus o průměru přes devadesát kilometrů, který leží na odvrácené straně Měsíce, na niž není ze Země nikdy vidět. Terasovité svahy kráteru klesaly jako obrovské schody tři kilometry dolů k širokému dnu. Když poprvé zahlédli měsíční odpalovací rampy, nikdo nepromluvil. Black Vale lemovala světla budov a přistávacích drah. Jeho rozvržení připomnělo Mossové těžební věže v Západní Virginii a Pensylvánii. Ocelová řídící věž, jasná světla kolem jako lešení vrtné soupravy. V Black Vale kotvilo sedm lodí, masivních vesmírných plavidel velikosti ponorky třídy Ohio – štíhlé a hranaté ebenové lodě připomínající vzhledem skládanku origami.

„To jsou TERNy,“ řekl O’Connor a ukazoval na jednotlivé lodě. „Podívejte –“

Vysvětlil jim, že jako motor používají Brandt-Lomonacovy generátory makrosféry kvantové pěny. Tato vojenská technologie umožňuje cestování do Hlubokého vesmíru a Hlubokého času.

Z věže vycházel čtyřlístek startovních a přistávacích plošin propojených silnicemi a pojížděcími drahami vedoucími k hangárům a hrstce bílých kupolí, ubytovnám a dílnám, kancelářím a laboratořím. O’Connor vysvětloval, že designy lodí VKS – shriků, cormorantů, TERNů – byly přeneseny z doby téměř šest set let v budoucnosti a upraveny pro začátečnické průmyslové možnosti 70. a 80. let 20. století, kdy v rámci pokrokových vývojových programů společností Boeing, McDonnell Douglas, Lockheed Martin a Northrop Grumman vznikla většina flotily. Cormoranty využívaly upravené motory Harrier kvůli jejich systému polohovatelných trysek, umožňujícímu jemné dávkování výkonu při rolování, stoupání a změnách kurzu. Ogopogo se usadil na Plošině 4 jako hmyz snášející se na list. Ze všech portálů byly vidět jen rozlehlé plochy šedého prachu osvícené světlomety. Na Měsíci všechno padalo pomalu; Mossová si v nízké gravitaci připadala, jako by se nořila do vody. Bylo jí dvaadvacet a uchvátilo ji utajení a zázraky armády, složitost operací VKS skrytých před očima veřejnosti.

Těch prvních pár týdnů nepřetržitého výcviku prožila jako ve snu. Lekce v soláriu pod horským sluncem, spánek na ubytovně, hledání cesty skrze skleníky a chodby a poznávání lodí flotily. Mossovou přidělili do O’Connorovy bojové skupiny TERN a na palubě USS William McKinney odletěla do Hlubin. Dva měsíce od příchodu na Virginia Beach cestovala časem k Terminu lidstva a plula do nejvzdálenějších konců galaxie Andromeda, kde ji omývalo světlo hvězd, které se dotkne Země až za dva a půl milionu let.

Centrální halu okresního úřadu Canonsburgu zaplnili reportéři žadonící o informace o hromadné vraždě a pohřešovaném dítěti. V okresním úřadu sídlila kancelář starosty stejně jako policejní oddělení, ale nevypadalo to, že se na takový zájem novinářů připravili, alespoň podle Mossové, prodírající se davem fotografů. Než ji vpustili do konferenční místnosti, musela ukázat své pověření policejnímu důstojníkovi a podepsat se na vytištěný seznam autorizovaného personálu. Její protézy si všiml starší muž, někdo z okresu, a ustoupil stranou. Když ho míjela, položil jí ruku na záda. Jeho prsty se zdržely na pásku podprsenky, při příliš osobním dotyku ztuhla. Usmál se a gestem ji pobídl, aby pokračovala – musel si připadat rytířsky nebo otcovsky, ale jeho dotyk stále cítila mezi lopatkami, dokud se jí od něho nepodařilo vzdálit na druhý konec místnosti. Do deváté hodiny zbývalo ještě pár minut. Několik lidí ze spojené operační skupiny už zaujalo místo u šesti banketových stolů uspořádaných do podkovy. Mossová poznávala tváře ze včerejšího večera, většinou muže z FBI, ale jejich vystupování doznalo změny, smutek ze smrti Mursultových se v denním světle rozplynul. Vystřídal ho čerstvý gel na vlasech a převlečené oblečení, pěnové kelímky s kávou a koblihy z bílých krabic na stole u zdi.

Někdo zamával, aby upoutal její pozornost, muž s pískově světlými vlasy a strništěm přerůstajícím v plnovous. Má hřejivý úsměv, změkčující jeho jinak drsné rysy, pomyslela si Mossová. Světle modré oči – přivřené, přemýšlivé.

„Zvláštní agentka Mossová?“ zeptal se. „Philip Nestor. Mluvili jsme spolu včera večer po telefonu.“

„Ano, samozřejmě. Stačí Shannon.“

„Držím ti místo. Brock mě požádal, abych se o tebe postaral.“

Naježila se, nechtěla, aby se o ni někdo staral, a beztak se odmítala protahovat mezerami mezi nohama židlí. „Nechci se probojovávat až dopředu.“

„V pořádku – oukej, jasně,“ řekl Nestor a opřel se vedle ní o zeď. „A to postarat se o tebe jsem myslel spíš jako úzkou spolupráci,“ rychle si povšiml jejího rozpoložení. Pamatovala si jeho hlas ze včerejšího hovoru – rozrušený, poznamenaný smutkem. Teď byl klidný. Hezký hlas, pomyslela si. „Podle Brocka bys měla mít přístup ke všemu, ale protože toho má moc,“ ukázal na místnost, „budu tvým prostředníkem já.“

Tipovala ho na milovníka pobytu v přírodě – vypadal fyzicky zdatně, ale ne jako nafouklý kulturista. Měl na sobě kakaově hnědé manšestráky, kontrastující se šedými či béžovými volnými kalhotami jeho kolegů – rukávy košile vyhrnuté k loktům, vestu a kravatu, navzdory visačce FBI pověšené na krku vypadal spíše jako vědec.

„Nepamatuji si, že bych tě včera večer viděla.“

„Byl jsem tam – viděl jsem tě, když jsi dorazila,“ řekl, „ale měl jsem,“ – gestem naznačil ochrannou kombinézu – „a fotografoval jsem. Nemohla sis mě všimnout. Musím se zeptat, jestli je pravda, co mi řekl Brock.“

Do prdele, pomyslela si Mossová a lámala si hlavu, co se asi rozneslo. „To záleží na tom, co ti řekl.“

„Že jsi znala tu rodinu z Cricketwood Courtu.“

„Rodinu, která tam bydlela dříve,“ řekla Mossová. „Před lety tam žila moje nejlepší kamarádka. Pobývala jsem v tom domě skoro každý den.“

Nestor si povzdychl. „To mě mrzí,“ řekl, „musel to být šok.“

„Co ti ještě řekl?“

Nestor zvedl ruku na znamení smíru. „Jen abych se choval slušně, říkal, že to pro tebe bylo těžké.“

Hlučná konverzace ustala, když se k řečnickému pultu prodral Brock. Měl na sobě pomačkaný oblek z předchozí noci – možná si před setkáním opláchl obličej a použil kolínskou, ale neosprchoval se ani si neodpočinul. Ulpíval na něm povlak vyčerpání, pod očima měl fialové váčky ostře kontrastující s tmavou kůží. Ztlumil osvětlení místnosti na poloviční intenzitu.

„Dobré ráno,“ řekl a zapnul zpětný projektor. Na bílé tabuli za jeho zády se objevil čtverec světla. „Budu stručný. Jsem řídící zvláštní agent William Brock z FBI. Můj tým bude při vyšetřování vraždy rodiny Mursultových a při pátrání po Marian Mursultové úzce spolupracovat s policejním oddělením Canonsburgu a Pensylvánskou soudní kanceláří. Naším hlavním vyšetřovatelem je zvláštní agent Philip Nestor.“

Na Brockově prvním diapozitivu byl snímek použitý pro celoplošné pátrání.

„Marian Mursultová,“ oznámil. „Zapamatujte si její tvář. Pohřešovaná osmatřicet hodin.“

Brock si lokl z lahve vody a odmlčel se, dokud neviděl, že se na snímek mladé ženy dívají všichni. Ticho rušilo jen vrčení větráku projektoru.

„Ve věci této mladé ženy se nám už podařilo vzbudit značný zájem médií, a to v celonárodním měřítku. Naposledy byla viděna v pátek odpoledne, když odcházela po své směně z K-martu ve Washingtonu, kde pracuje jako pokladní. Odchod si píchla v sedm večer, a to je také poslední ověřená informace, kterou máme. Její auto jsme našli na parkovišti – takže s někým odjela nebo byla odvezena. Vedoucí směny ani její kolegové si to odpoledne nevšimli ničeho neobvyklého. Nemá žádného stálého přítele, o kterém bychom věděli. Státní policie vyslýchá širší okruh jejích známých.“

Vyměnil diapozitiv. Oříznutá fotografie muže v modré rozepínací mikině, prošedivělé vlasy. Usmíval se, mhouřil oči ve slunečním světle.

„Toto je nejaktuálnější fotografie jejího otce Patricka Mursulta, kterou máme k dispozici. Poddůstojník první třídy, Námořnictvo Spojených států amerických. Narozen 3. srpna 1949. Patrick Mursult je náš hlavní podezřelý z únosu Marian Mursultové a vraždy zbytku rodiny. Byl na něho vydán zatykač. Nemáme žádné spolehlivé informace ohledně místa jeho pobytu.“

Další diapozitiv. Polaroid, džungle, Mursult v olivově zelené uniformě, opálený – vypadá jako dítě, pomyslela si Mossová, i přes cigaretu a M16 nedbale pověšenou na rameni.

„Trojnásobná vražda,“ řekl Brock a promítl diapozitiv s tváří ženy pokrytou krví.

Detail zakrvácené ruky.

„Pachatel ženě i dětem odstranil nehty z rukou i nohou,“ řekl Brock. „Tuto informaci nedostanou média. Je to jasné? Necháme si to pro sebe pro případ, že se v Mursultovi mýlíme, abychom vytřídili falešná svědectví z horké linky.“

Místností projela vlna neklidu – chybějící nehty přítomné znepokojily, povýšily vraždy z běžné brutality k něčemu bizarnějšímu, se záhadným záměrem.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Nestor s ustaraným výrazem v očích.

„A ty?“ opáčila Mossová.

O půl hodiny později Brock zahájil tiskovou konferenci se znakem FBI promítaným na tabuli konferenční místnosti. Zaměřil se na jediné podstatné vodítko, které měli, na výpověď sousedky ohledně Mursultova neznámého společníka, vousatého bělocha s červeným Dodgem Ram a západovirginskou značkou. Ten byl podle Brocka polepený nálepkami, jimž vévodila jižanská vlajka. Mossová se přidala k pár policistům sledujícím v kuchyňce televizi. Nalila si do hrnku mastnou sedlinu z konve, zatímco novináři z Pittsburghu a Steubenville-Wheelingu zasypávali Brocka otázkami ohledně Marian Mursultové a vyvraždění její rodiny.

Mossová vyklouzla z kuchyňky a našla volný stůl v přízemní otevřené kanceláři. Vytočila přímou linku na svého nadřízeného na ústředí NCIS. O’Connor, který to odpoledne nad smaženými ústřicemi naverboval Mossovou do NCIS, na ni posléze dohlížel při výcviku a odletěl s ní do Hlubin na palubě lodi William McKinley – doprovázel ji při prvním výstupu do volného kosmu, kdy oba odpluli daleko od lodi, připoutáni k jejímu trupu jako pavouci visící na hedvábných vláknech. O’Connnor se narodil jen deset let před Mossovou, ale hodně cestoval do Hlubin a NBT, a tak zestárnul, zatímco zbytku světa čas neubíhal. Rozcuchané kudrnaté vlasy zbělely a tvář mu pokryly hluboké vrásky, ale kamenný výraz jeho tváře často narušil úšklebek malého rošťáka.

„O’Connor,“ ozval se.

„Tady Mossová. Potřebuji informace o Mursultovi, jestli je můžete získat. Mám jen ty cenzurované. Je vedený jako pohřešovaný v boji.“

„Něco pro tebe mám,“ řekl O’Connor. „V noci jsem měl schůzku na VKS. Skutečnost, že se Mursult objevil, je obrovský problém, Shannon.“

„Co máte?“

„Patrick Mursult býval velké zvíře, když bylo VKS součástí Hvězdných válek a díky Reaganovi se topilo ve financích,“ řekl O’Connor. „V začátcích, jako součást širší obranné vesmírné iniciativy Ministerstva obrany – ještě před Challengerem a ustálením politických poměrů. Mursult se účastnil vesmírného programu letectva v Los Angeles a figuroval v armádní skupině Johnsonova vesmírného střediska. Ale jeho záznam, Shannon, končí misemi Zodiac. Víš, o co jde?“

„Dvanáct lodí nasazovaných od sedmdesátých let zhruba do roku 1989. Ještě přede mnou. Tři z těch lodí jsou stále v provozu.“

„Aries, Cancer, Taurus,“ vyjmenoval O’Connor. „Zbylých devět se nikdy nevrátilo, stovky ztracených životů. Katastrofa. A Taurus –“

„Taurus objevil Terminus,“ řekla Mossová. „Byli první.“ V rámci studia viděla policejní fotografie místa činu na USS Taurus. Loď odstartovala koncem roku 1986, ale vrátila se z daleké budoucnosti se zdecimovanou posádkou, z níž přežilo jen pár lidí. Drsné snímky mrtvých a varování napsaných jejich vlastní krví.

„Patrick Mursult je vedený jako pohřešovaný v boji, protože byl členem posádky USS Libra,“ řekl O’Connor. „Libra se pokládá za ztracenou, Shannon.“

Ztratil se v Hlubinách, ale teď se znovu vynořil. „Jak je to možné?“ zeptala se. Mossová pozorovala starty VKS, viděla, jak lodě odlétají do Hlubin a ve vteřině se vracejí, téměř okamžitě – lodě se jenom zamihotaly, i když posádka mezitím třeba cestovala galaxiemi a během té chvilky prožila několik let. Zvláštní pocit, vidět člověka nastupovat do lodi jako mladíka a ve chvilce vystupovat zestárlého a v důchodovém věku. Občas ovšem loď VKS odstartovala a nevrátila se – prostě beze stopy zmizela. Tyto lodě se považovaly za nenávratně ztracené. Buď je poškodilo kosmické smetí, nebo je poslali do hořícího slunce, nebo je pozřela černá díra, či spíše utrpěly technickou poruchu, která se ukázala jako katastrofální. Mohl za tím být i úplně jiný důvod – ale ty lodě se nikdy nevrátily ani se neobjevily jinde. Když loď zmizela, pak byla ztracená a její posádka mrtvá, považovaná za pohřešovanou v boji, protože těla se nikdy nenašla. „Pokud se Libra ztratila, pak by Patrick Mursult neměl existovat. Nebo nebyl na palubě. Možná je to dezertér? Nebo se vůbec nenalodil?“

„Jak je to s Librou a Mursultem, musíme objasnit,“ řekl O’Connor. „Proto tě přizvali. Musíme zadržet Mursulta a zjistit, co se s ním dělo.“

„Podle Brocka ten chlap žil mimo systém, všechno bylo napsané na jeho ženu, až na pár padělaných průkazů a falešný řidičák. Máme svědky, kteří Mursulta znají osobně – nemyslím, že máme co do činění s falešnou identitou nebo něčím takovým. Žil tady v Canonsburgu, všem přímo na očích.“

„Nikdo po něm nepátral,“ řekl O’Connor. „Vědělo se jen to, že Patrick Mursult zmizel se všemi ostatními z Libry. Když tě nikdo nehledá, můžeš se schovávat dlouho.“

„Teď už ho hledá spousta lidí.“

„Shannon, zvláštní agent Brock se zmínil, že máš k místu činu osobní vztah –“

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho Mossová. „Bydlela tam kamarádka z dětství. A včera v noci to tam bylo hrozné, ale jsem naprosto v pořádku.“

„Mohu ti poskytnout další agenty, pokud se domníváš, že potřebuješ pomoc,“ nabídl jí O’Connor.

„Zvládám to,“ řekla a pomyslela na Jessiku Mursultovou, na její vykuchané tělo. Na ložnici Courtney Gimmové, v níž Mossová snila o tom, jak pošle Canonsburg k vodě. Z toho pokoje se nikdo nikdy nedostal. „Jsem v pořádku,“ zopakovala. „Soustředím se na Patricka Mursulta.“

„Jaký máš na to celé názor?“ zeptal se.

Pomyslela na ruku ženy pokrytou krví, na chybějící nehty. „V tuto chvíli to vypadá na domácí násilí. Domnívám se, že Mursulta brzy najdeme – jeho obličeje jsou plné zprávy. Bez ohledu na jeho armádní zařazení a komplikace ohledně Libry víte stejně dobře jako já, že se to pravděpodobně zjednoduší na spor o peníze nebo nevěru. Něco rychlého a brutálního, ale normálního. Vytrhal jim nehty – nevím, z jakého důvodu. Víc agentů se může hodit, až ho zadržíme. Měl byste vědět, že ta pohřešovaná dívka je kus.“

„Viděl jsem ji v pátrání,“ řekl O’Connor.

„Čekám, že zájem médií poroste se zveřejňováním Marianiny fotky,“ řekla, protože věděla, že účast médií je trnem v oku VKS. „Nebude trvat dlouho, a někdo se začne ptát, co je Mursult vlastně zač.“

„Tím se už zabýváme,“ řekl O’Connor. „FBI spolupracuje. Naši ředitelé si promluvili – máme memorandum o shodě při tomto vyšetřování. Mají dost lidí, aby si poradili s dotazy ze strany médií a přiměli je pátrat po Marian.“

„Právě probíhá tisková konference,“ řekla Marian. Napadlo ji, že její matka se velice pravděpodobně dívá. Zatraceně, pomyslela si – její matka sledovala místní drby jako ostříž, veškeré novinky o týraných zvířatech, domovních požárech, domácím násilí. Měla bych jí zavolat. Její matka si Cricketwood Court určitě pamatuje – všechna odpoledne, kdy vysazovala dceru u domu její nejlepší kamarádky. Jakmile se Mossová s O’Connorem rozloučila, vytočila matčino číslo. Po dvou zazvoněních se ozval záznamník.

„Mami, tady Shan,“ řekla. „Mami, zvedni to, jestli tam jsi. Večer se zastavím. Nedělej si starosti kvůli zprávám. Brzy si promluvíme.“

Nestor tiše zaklepal na dveře.

„Pojeďme,“ řekl.

Mossová zaklapla mobil. „Kam jedeme?“ zeptala se.

„Máme ten pick-up,“ řekl. „Právě to nahlásila policejní hlídka. Pojeď se mnou.“

Červený ram patřil Elriku Fleeceovi. Propadlý řidičák, propadlá značka, adresa někde u Barthollow Ford Branch poblíž Dents Runu a Manningtonu. Místní policajti ho nejspíš dobře znali, byl to agresivní opilec, kterého museli občas vykázat z baru, ale žádná zatčení – veterán z Vietnamu, elektrikář bez papírů živící se příležitostnými melouchy. Nestor vezl Mossovou v suburbanu FBI, předjížděl pomalejší auta na mezistátní silnici, zatímco nízké pensylvánské kopečky ustupovaly vyšším vrchům Západní Virginie. Během hodinové jízdy se debata o Patricku Mursultovi proměnila v tlachání na osobní témata. Nestor pocházel ze Západní Virginie, z chudých poměrů. Pár let se živil jako fotograf na volné noze, než si našel stálejší práci u policejního oddělení v arizonském Phoenixu – fotografování otisků prstů a dokumentování míst činu. Když mu umíral otec, vrátil se domů do Západní Virginie. Mossová obezřetně hlídala, co na sebe prozradí – cítila nutkání se Nestorovi coby pozornému posluchači svěřovat, ale věděla, jak snadno se krytí jejího života i kariéry může rozpadnout.

„Asi nejsem zrovna sdílná.“

„Jsi opatrná,“ řekl Nestor, „a já to respektuju.“

Když dorazili na křižovatku s Barthollow Fork Branch, jako by svět zůstal za nimi a spolkly je lesy. Silnice se stále zužovala, hustě obrostlé stromy se tlačily k silnici a příkrov větví bránil pronikání světla. Mossová skrz oponu lesa občas zahlédla domy na samotě, postavené daleko od cesty. Projeli kolem řady domů se základem z tvárnic – pastelové obložení měly vybledlé a flekaté od vody z prorezlých okapů. Jejich pozemky vypadaly jako vetešnictví. Mossová uvažovala, jak to asi zní, když se všechny ty stromy ohýbají větrem. Jakmile přejeli dřevěný most spojující břehy vyschlého potoka, změnila se silnice v rozbahněnou cestu. Pak Nestor odbočil z Barthollow Fork na stezku tvořenou dvěma vyjetými brázdami v podrostu.

„Moc nevidím na cestu,“ postěžoval si. Mossová cítila, jak pneumatiky SUV najíždějí na velké kameny a chomáče vegetace, jak se auto snaží držet v brázdách cesty, přes kterou se natahovaly větve a pleskaly do oken.

„To mě podrž,“ řekl Nestor. „Jsme na místě.“

Když vjeli na mýtinu, zableskla se červená barva – zadní víko korby Dodge Ram. Starší model, tak z 80. let, ale odpovídal popisu, třešňově červený až na místa na dveřích rozežraná rzí, jižanská vlajka mezi desítkami vybledlých a napůl oloupaných samolepek. JIH POVSTANE. Nálepka s Calvinem močícím na logo Fordu. Pistole, TOTO AUTO JE POD OCHRANOU SMITH & WESSONU. Na koleně vyrobený držák na pušky, prázdný, ale se stopami častého používání.

„Podívej se támhle,“ upozornil ji Nestor. „Co to je?“

Mossová, která zrovna vystupovala ze SUV, se podívala, kam Nestor ukazuje. „No kurva,“ neudržela se, když zahlédla kostry v lese. Sochy. Rozebrané jelení kostry pospojované pomocí drátu tak, aby vypadaly jako lidé s parohy a sítí měděných žil. Ze stromů visely za kotníky čtyři, s rozpaženýma rukama – ukřižované obličejem dolů. Terminus, pomyslela si. Ten chlap ví o Terminu. Dům byl v hrozném stavu, střecha se propadala dovnitř, jako by se celý roztékal. Mossová šla za Nestorem po chodníčku z plochých kamenů, napůl zanořených do bahna. Hromada kostí hlodavců u vstupních dveří – hlavně svišti a veverky. Na trávě ležely jelení kostry, aby je vysušilo slunce.

„Myslíš, že je tady?“ zeptala se Mossová.

„Netuším. Má tu auto,“ řekl Nestor. „Možná se šel projít.“

„Co mají znamenat všechny ty kosti?“

Nestor se zasmál. „Kruci, to nevím –“

Ostrý zápach hniloby udeřil Mossovou a Nestora jako přílivová vlna – smrt. Marian, napadlo Mossovou. Vytáhla zbraň stejně jako Nestor. Vstupní dveře tvořilo chatrné síto a zkroucená překližková deska hemžící se mouchami, které se s hlasitým bzučením vznesly, když do ní Mossová strčila. Jako by na ni fyzicky nalehl těžký zápach – pokryl jí jazyk, dýchací cesty, houbovitě se šířil v ústech. Smrt, mokrá kožešina, výkaly. Oči se jí zalily slzami.

„Marian?“ zavolala.

Bzukot, jako by vzduch ožil – narážely do ní mouchy, Nestor se jí držel po boku. Potemnělá přední místnost. Zdi pokrýval koberec ze zvířecích kožek – pruhované mývalí kožky, břidlicově šedé veverky, hnědí svišti – náhle si uvědomila, že se dívá na nástěnnou malbu vytvořenou z kožešin, na zvlněnou krajinu, v níž bílé králičí kožky představují vrcholky pokryté sněhem. Pohoří – nástěnná malba pohoří, vytvořená z kožešin.

„Marian?“ Při dýchání jí do plic proudil vzduch prostoupený hnilobou. Přes rty jí lezla moucha – trhla sebou a odfoukla ji. Měla z much hrůzu, děsila se toho, co mohou znamenat – bála se, že objeví Marianino tělo. Jenom ne tady, tady ne –

„FBI,“ ozval se Nestor. „Federální agenti.“

Mossová se s pozdviženou zbraní přesunula do vedlejšího pokoje – byla to větší místnost s kuchyňským koutem a televizí s pokojovou anténou obalenou alobalem. Běžela v ní nějaká soutěž. Nacistické vlajky po zdech, další nastřelené ke stropu. Černé prapory s bílými blesky SS. Smaragdové vlajky s bílými hlavami jelenů se svastikami mezi parohy. Šílenec, pomyslela si – ale byla vyděšená, jako by objevila bránu do pekla. Podlahu hemžící se černými mravenci pokrývaly prázdné plechovky od piva a limonád.

„Tady,“ řekl Nestor. „Sem.“

Chodba do zadní části domu lemovaná nahodile rozvěšenou změtí různých zrcadel. Na podlaze leželo cosi zabalené do pytlů na odpadky, tělo, plast byl tak hustě pokrytý tečkami bílých červů a mouchami, až se zdálo, jako by se pytel plazil. Nestor si stáhl rukáv přes ruku, zatáhl za igelit – Mossová čekala bledý Marianin obličej, ale tenhle pokrýval černý kožich. Bezzubé rudé dásně, černé oči jako skleněné kuličky.

„Kristepane,“ ulevil si Nestor a uskočil. „Co to je? Zkurvenej medvěd?“

Mossová pokračovala dál chodbou, donekonečna se odrážela v zrcadlech. Co je to za místo? – ale nějakým způsobem design chápala, do jisté míry v ní narůstalo poznání. Ta zrcadla v chodbě, její odrazy – cosi na tomto místě v ní probouzelo vzpomínky, a ona pomyslela na zasněženou krajinu, na chůzi závějemi v oranžovém skafandru, na takovou zimu, že vítr unášel střípky ledu. Minula koupelnu, pak ložnici – matrace na podlaze, lodní vak v nohách lůžka. Šla kolem zrcadel až k hlavní ložnici vzadu, a když nahlédla dovnitř, uslyšela se křičet.

Muž se oběsil na stromě vyrobeném z kostí – na skulptuře stromu z kostí, železa a měděného drátu. Zdi i strop místnosti byly obložené zrcadly, takže se odrazy oběšeného muže donekonečna opakovaly. Visel z kostěných větví, s opuchlým obličejem a fialovou hroudou místo jazyka. Měl značnou nadváhu, bachraté bílé tělo se hemžilo mouchami. Mossová přistoupila blíž, zvednutou zbraň v třesoucích se rukou, a spatřila, jak se odráží v zrcadlech spolu s mrtvým. Tohle místo bylo zpodobněním – přemohl ji pocit návratu – zrcadlová chodba a strom z kostí v zrcadlové místnosti odkryly vzpomínky, které se Mossová snažila léta potlačit, vzpomínky na její ukřižování, na hukot černé řeky dole. Tyhle místnosti však její paměti pomohly. Rozpomenula se na led, na vzduch, který se kolem ní chvěl jako zrcadlový štít. Viděla ten strom, když navštívila Terminus, donekonečna se opakující strom v barvě vybělených kostí. Fleece scénu zrekonstruoval, jako by krajinu vytáhl přímo z její mysli.

„Pojďme,“ řekl Nestor, položil jí ruce na ramena a vyvedl ji z místnosti. „Marian tu není. Jdeme.“

Než dorazila mobilní vyšetřovací jednotka FBI, bránil vstupu na pozemek na Barthollow Fork Branch šerif z okresu Brooke. Federálové vytáhli z domu rozkládající se tělo medvěda a odtáhli je do lesa. Pak odřízli a sundali Elrika Fleece, což si vzhledem k rozměrům mrtvoly vyžádalo několik mužů. Medvěd byl rozřezaný – stažený, vykostěný a vykuchaný. Technici zdokumentovali Fleeceovo obydlí, jako by se jednalo o místo činu, ale rychle se mezi nimi šířil názor, že příčinou jeho smrti byla sebevražda a visel na stromě z kostí minimálně den, ne-li déle. Mossová sledovala, jak muži vezou zakryté Fleeceovo tělo na pojízdném lůžku a nakládají je do sanitky, aby je odvezli do Charlestonu na pitvu. Všechno, na co se podívám, pokryje led, pomyslela si, a jako by téměř cítila, jak k ní led proniká odněkud z budoucnosti. Šla po kraji Fleeceova pozemku do lesa a pokračovala po stezce vedoucí ke čtyřem kostrám visícím z větví za kotníky. Byly vyrobené s otřesnou vynalézavostí – měděný drát ovíjející jelení kosti naznačoval žíly a svaly. Jak se dozvěděl o Terminu, o viselcích? Mossová si představila, jak Patrick Mursult, ztrápený budoucím koncem světa, šeptá své vize Fleeceovi – nebo to Fleece možná viděl sám, možná to byl další z námořníků z Libry, který se náhle objevil, jiný přízrak. Mezi námořníky VKS byla vysoká míra sebevražd. Mossová byla svědkem několika pitev mužů, kteří se oběsili, podřízli si žíly nebo ukončili vlastní životy pomocí střelné zbraně, zlomených mužů, kteří se nedokázali vrátit do loudavého tempa normálního času. O’Connor by dokázal potvrdit, jestli Fleece patřil pod VKS, ale Mossová si byla stále jistější, že se jedná o dalšího námořníka, v jehož záznamech se píše „pohřešovaný v boji“. Zaslechla kroky – podrostem se za ní prodíral Nestor.

„Hele, jsi v pohodě?“ zeptal se. „Vytratila ses odtamtud.“

„Třídím si myšlenky. Už jsi někdy viděl něco podobného?“

Nestor svraštil čelo, jako by otázka byla kamenem vhozeným do jezera jeho mysli. „Ta místnost mi připomněla něco, o čem mluvíval můj táta,“ řekl. „Opakující se sen, kterému říkal ‚věčný les‘. Pojď, vypadneme od těch soch – nebo co to vlastně je.“

Šli spolu po pěšině krajem lesa zpátky k Fleeceovu domu. „Jaký sen,“ zeptala se.

„Žili jsme v Twilightu, v havířském městečku. Táta pracoval v dole a pořád se mu zdálo o tom, že je ve tmě,“ vyprávěl Nestor. „Takže se v noci budil s křikem – slyšel jsem, jak vstává, a pak přišel do mého pokoje, sedl si na postel a díval se na mne. Bylo mi tak devět a doufal jsem, že si bude myslet, že spím, ale byl opilý a říkal, že uvízl v závalu a nemohl se dostat ven z dolu, tak se plazil pořád hlouběji, až se dostal na konec šachty a vyšel do lesa. Vyprávěl mi o těch stromech, jako by rostly v mém pokoji, jako by si na ně mohl sáhnout.“

„Věčný les,“ řekla Mossová.

„Ve stromech byly dveře,“ pokračoval Nestor, „a když je táta otevřel a prošel jimi, ocitl se v úplně jiném lese. Říkal, že se ztratil, a prosil mě, abych ho našel. Slíbil jsem mu, že to udělám, a čekal jsem, dokud se neprobere ze snu a neodejde z mého pokoje. Šel na záchod, a pak jsem slyšel, jak odchází chodbou. Nakonec začal chrápat a bylo jasné, že spí. Já jsem pak nikdy nemohl usnout.“

„Bylo ti devět?“ Mossová si představila dítě a jeho otce.

„Někdy o tom snu mluvil jako o místě, kam se dá jít, jako by to ani nebyl sen, takže když jsem uviděl ta zrcadla…“

Sama by se ráda vyzpovídala, ale řekla: „Na Fleeceovy šílené vize nemysli. Přece si tím nebudeš zatěžovat hlavu.“

Před návratem dovnitř se pokusila co nejvíc obrnit. Přímé zdroje hniloby už sice odstranili, ostatní pachy tu ale zůstaly: kožešiny na zdech, přetékající odpadkové koše. Technici vytáhli z Fleeceova šatníku lepenkové krabice. Mossová si natáhla latexové rukavice a probírala se jejich obsahem. Našla album zažloutlých fotografií z Vietnamu – fotky hlídkových lodí, rychlých čtyřmístných člunů. Popisky modrou propiskou, Mekong a Rung Sat. Námořnictvo ve Vietnamu – to by ho mohlo spojovat s Mursultem, pomyslela si. Uvažovala, jestli Mursult s Fleecem nesloužili spolu. Krabičky od sirek plné mrtvých pavouků a brouků. Jeden z techniků objevil povlak na polštář nacpaný mrtvými ptáky. Hnusák, pomyslela si. Jeho „umění“ bylo všude po zdech, nejen velká nástěnná malba ze zvířecích kožek, ale také zarámované obrázky, upravené fotografie. Dvě visely v koupelně. Záběr ze Zapruderova záznamu, okamžik, kdy Kennedyho zasáhla druhá kulka a masitě růžová tvář se mu otevřela směrem ven, jako by visela na pantu. Fleece přimaloval Kennedymu svatozář zoxidované nahnědlé krve vyzařující z prezidentovy hlavy. Na dalším obrázku přimaloval sedm světelných kruhů na fotografii Challengeru – oblak po explozi a podivně se rozlétající kusy raketoplánu v kudrlinkách kouře.

„Něco jsme našli,“ ozval se Nestor. „Pojď sem.“

Nestor pracoval v menší ze dvou ložnic, relativně čisté – matrace na zemi byla ustlaná, prostěradlo a pokrývka pevně zastrčené pod rohy. Visela tu největší z Fleeceových upravených fotografií – poznala zvětšeninu jeho člunu z Vietnamu, ovšem pokrytou půlměsíci ostříhaných nehtů a zvířecími drápy. Prostoupil jí smutek – pomyslela na prsty Mursultových s odstraněnými nehty. Na fotografii byl popisek: Tohle je loď z nehtů, která poveze těla mrtvých.

„Domníváme se, že tu pobýval Mursult,“ řekl Nestor. „Že tohle jsou jeho věci.“

Obsah černého lodního vaku byl vyskládaný na matraci. Pár tisíc v hromádkách dvacetidolarových bankovek, oblečení, toaletní potřeby, pager. Dvacet čtyři nic neskrývajících polaroidových fotografií ženy, uspořádaných do řádek a sloupců. Černoška, hubená. Na žádném snímku nebyl její obličej. Má krásná prsa, pomyslela si Mossová, pevné břicho – Mossová si prohlížela hladké, tmavé linie ženiných stehen, obrázky jejího do růžova roztaženého pohlaví. Spíše intimní snímky než pornografie – fotky, které nikdy neměl vidět nikdo jiný než fotograf a jeho modelka. Vypadalo to, že nebyly pořízené tady, ale v nějaké chatce. Možná pronajaté. Dřevěné obložení stěn, noční stolek, blok, telefon.

„Můžeš tu ženu ztotožnit?“ zeptala se.

„Ne.“

„Jak jsi přišel na toho Mursulta?“

„První číslo, které jsme našli v pageru, je číslo pevné linky Mursultových a opakuje se,“ řekl Nestor. „Myslím, že si párkrát volal sám, aby se ujistil, že pager funguje.“

Vyšli ven. Nestor zůstával tady, aby dohlédl na shromažďování důkazů, ale domluvil s jedním ze šerifových zástupců, že odveze Mossovou zpět do Canonsburgu. Bylo pozdní odpoledne, den se chýlil ke konci.

„Všiml sis té fotky lodi?“ zeptala se Mossová.

„Nehtů? Jo. Naši chlapi prověří, jestli některé nepochází od Mursultových – zabere to nějaký čas. Ale nezdá se mi, že by byl tenhle Fleece schopný zabít tři lidi bez střelné zbraně, co myslíš? Nebyl dvakrát ve formě – nevypadal, že by je dokázal chytit nebo reagovat, pokud by se někdo z nich bránil. Ta žena, Damaris Mursultová, byla fyzicky zdatná. Její syn –“

„Vsadím se, že při pitvě stejně vyjde najevo, že je mrtvý příliš dlouho na to, aby to mohl být náš člověk,“ řekla Mossová.

„Co to napsal na fotku? Loď z nehtů?“

„Loď z nehtů, která poveze mrtvé,“ řekla Mossová. „Nevím. Ježíšikriste, dneska jsme viděli hodně mrtvol.“

„Věříš v Boha?“ zeptal se Nestor.

„Cože?“ zareagovala – pak jí došlo, že se rouhala, a znervózněla, jestli ho snad neurazila. Už se u policejních složek setkala s několika křesťany, evangelíky. „Omlouvám se, já –“

„Moje víra je to jediné, co mi dává sílu,“ řekl Nestor. „Když si vzpomenu na toho chlapce a dívku, když pomyslím na Marian. Ničí mě to, ale věřím ve věčný život, a tak myslím na to, že si Bůh ty oběti vezme k sobě, a to mi pomáhá – pomáhá mi to neztrácet koncentraci. Namlouvám si, že je čeká nový život. Věříš ve zmrtvýchvstání?“

Mossová si představila celé lidstvo v trychtýři směřujícím do jediného bodu.

„Ne.“

Tři

Její matka bydlela pořád v Canonsburgu, tam, kde Mossová vyrůstala, v malém modrém domku v prudkém kopci severovýchodně od East Pike, jen pár bloků od továrny na cukrovinky Sarris. Její dětství bylo provoněné čokoládou. Mossová jako vždy najela dvěma koly na chodník, stočila přední kola a zatáhla ruční brzdu. Přešla po zarostlé cestičce k bočním dveřím a odemkla je klíčem, který používala už od střední školy.

„Mami?“

„Jsem nahoře,“ ozvala se matka.

Překvapilo ji, že ji našla doma, domnívala se, že bude spíš u McGrogana – téměř každý večer po směně v call centru si matka natáhla seprané džíny a přiléhavý top a seběhla z kopce do baru, pěšky, aby si nemusela dělat starosti s řízením zpátky. Její matku znali od pohledu všichni, pořád se courala po okolí, aby sehnala cigarety nebo drink. Pětačtyřicetiletá žena, která byla po zavíračce často tak namol, že zevlovala na prázdných parcelách s dalšími násosky, příliš ožralými na to, aby se jim chtělo domů. Známá firma, štamgast. U McGrogana to chodilo různě. Některé večery byl klid a dalo se leda tak koukat na zprávy v televizi a klábosit s barmany, jindy bylo tak narváno, že jste se na toalety museli prodírat bokem napřed. Matka sedávala na svém místě na rohu barového pultu, kde se mohla opřít o zeď a sledovat, jak se vyvíjí situace. Po rukou se jí vlnily žíly a vlasy jí zesvětlaly do barvy pšeničného chleba, ale když se hodila do gala a bylo trochu přítmí, muži se za ní pořád otáčeli. Když se na ni Mossová dívala, viděla sebe za pár let. Ironie cestování do NBT spočívala v tom, že tělo Mossové v těchto budoucnostech stárlo, i když se přítomnost na pevnině zastavila, jako by na ni čekala. Chronologicky bylo Mossové pouhých sedmadvacet, narodila se v roce 1970, kdy bylo matce sedmnáct. Po biologické stránce však bylo Mossové skoro čtyřicet a byla tak jen o pár let mladší než matka. Ani jedna se však o stáří té druhé nikdy nezmínila, i když si Mossová byla jistá, že si matka zmenšujícího se věkového rozdílu mezi nimi musela všimnout – vypadala spíše jako její sestra než dcera, což byla zvláštnost příliš zneklidňující na to, aby se o ní mohly bavit, nebo ji dokonce uznat. Nikdy se mezi nimi nerozvinul důvěrný vztah, žádný náznak rovnocennosti – jejich zkušenosti byly příliš rozdílné, žily úplně jiné životy. Mossová byla vyšší, atletické postavy, seriózní, zatímco její matka byla lehkovážná – při řídkých příležitostech, kdy se spolu vyrazily napít, si lidé vždycky mysleli, že jsou sestry.

Toho večera matka seděla u kuchyňského stolu, už v pyžamu, a listovala v Reader’s Digestu.

„Ty nejsi u McGrogana?“ zeptala se Mossová.

„Jestli máš hlad, schovala jsem ti trochu kuřecího,“ řekla matka.

„Už jsem po jídle.“

„Dej si ještě,“ pobídla ji matka. „Shiner se tu tahal s tou holkou z … odkud sakra je… ze South Fayette nebo tak. Dneska se mi nechce jít se s nima napít. Deb by ráda začala chodit do toho novýho podniku, co jsem ti o něm povídala – jak se jenom jmenuje? Zkoušela jsem ti volat. No nic, udělala jsem to kuře.“

„Byla jsem v práci.“

„Snažíš se najít tu holku? Nemohla jsem tomu uvěřit, ve zprávách to vypadalo, že tu rodinu vyvraždili ve starým domě Courtney Gimmový,“ řekla matka.

„No jo,“ přitakala Mossová.

„Stejnej dům? Na tom teďka děláš?“

„Myslím, že se ten dům už snažili prodat. Asi to nebyli stejní lidé, co dům koupili od Gimmových, že ne? Jmenovali se Mursultovi.“

„Ne, ne – museli si ho pronajímat,“ řekla její matka. „Její brácha, jak že se jmenuje?“

„Davy.“

„Ten, co narukoval do armády? Myslím, že dům začal pronajímat, když se jeho táta odstěhoval do Arizony. Narazila jsem na Davyho – musí to být pár let – někdy v roce 1993? Nebo 1994? Podle mě říkal, že si to chce nechat, mít z toho nějaký příjem. Jsem tak zvědavá, ale vždycky zapomenu, co jsem se dozvěděla.“

„Využívají systém oficiálních doporučení, aby si našli bydlení,“ řekla Mossová. „Rodiny armádních zaměstnanců.“ Z místa činu v Courtneyině domě byla nervózní, z té mrazivé synchronicity minulosti proplétající se s přítomností, ale připomínala si, že se jedná o pouhou shodu okolností. Davy Gimm nabídl dům k pronájmu a jiná rodina od námořnictva se tam nastěhovala – oficiální doporučení. Rozhovor s mámou ji uklidnil, měla pocit, jako by se budila z nepříjemného snu, aby zjistila, že okolní svět je stejný, jako býval.

„Co se stalo?“ zeptala se matka.

„Já nevím,“ řekla Mossová. „Asi domácí násilí.“

„Děsný,“ poznamenala matka. „Sledovala jsem zprávy o tý pohřešovaný holce kvůli Courtney – musela jsem na ni myslet.“

„Marian Mursultová,“ řekla Mossová. „Taky mi připomněla Courtney. To ty vlasy.“

„To jsem přesně chtěla říct,“ řekla matka. „Courtney měla krásný vlasy, kudrnatý.“

Když Mossová dospívala, považovala matku prostě za jednu z alkoholiček z Guntownu, za trosku, ale dnes chápala, že její matce něco ublížilo. Tenhle pohled na ni se dostavil s věkem, když lidé zabředli do stejného močálu dospělosti, všechny něco zranilo, a mohli tak snáze přehlížet rány ostatních. Mossová okusovala smažený kuřecí polotovar, tuhý a vysušený. V kredenci našla rum a smíchala ho s třešňovou colou. Matka si nalila vodku.

„No nic, zítra večer jdu s Cheryl k McGroganovi,“ navázala matka.

„S Cheryl z práce?“ zeptala se Mossová. „Myslela jsem si, že už se nebavíte.“

„Minulej měsíc jsem prodala nejvíc předplatných, tak jsem Cheryl slíbila, že spolu utratíme odměnu, kterou jsem dostala, padesát doláčů. Mimochodem, všimla jsem si, že ti končí předplatný Rádce ženy v domácnosti, tak jsem ti ho obnovila. Pomohlo mi to dostat se na špici.“

„Tyhle věci nesnáším.“

„O to vůbec nejde.“

Matka, která po telefonu vnucuje lidem předplatné časopisů. Mossová popíjela v obýváku rum s colou. Sedla si na koženou dvojsedačku, matka se natáhla na gauč. Mossová málem také skončila v call centru – matka to domluvila s manažerem, ale Mossová si tu šanci nechala uniknout. Bylo to těsné, jedno z mála skutečných rozcestí na její cestě životem. Mluvit o „multivesmíru“ skládajícím se z nekonečna směrů a možných cest bylo v módě, ale jak věděla, křižovatek ve skutečnosti nekonečný počet nebyl; většina lidí měla jen omezený počet možností, zvláště pokud se jednalo o dívky z chudých poměrů. Kdyby se nechala zaměstnat v call centru, mohla skončit přesně jako její matka. Vždycky si myslela, že by z ní byla dobrá alkoholička. Telefonní ústředny, bary a sex s kýmkoli ochotným zatáhnout účet – někdy o tomhle životním stylu přemýšlela s odporem, jindy se uklidňovala sněním o normálním životě skládajícím se z mužů, stresu a mizerné práce. Na římse nad televizí stál rámeček s čtvercovou fotkou otce Mossové. Spíše se uculoval, než usmíval, ale jeho oči naznačovaly, že se směje pořád, za jakýchkoli okolností. Mossovou tato zvláštní, formální fotka jejího otce coby mladíka, mladšího, než si ho pamatovala, provázela celým dětstvím a dospíváním – byl v námořnictvu a na snímku měl na sobě bílou uniformu. Když přemýšlela o call centru nebo o tom, jak se mohl vyvinout její život, když se podivovala nad tím, proč vstoupila do NCIS, někdy si to vysvětlovala tak, že pátrala po otci – ale věděla, že je to hovadina. Odešel od námořnictva, ještě než se narodila; rodinu opustil, když bylo Mossové pět let.

„Můžeme se dívat na Akta X,“ řekla matka. „Vím, že tě to baví.“

Nedělní večery patřily Scullyové, ale dnes dávali reprízu – epizoda „Padlý anděl“ se točila kolem Muldera, a tak Mossová řekla matce, ať klidně přepíná kanály. Matka sledovala veškeré zprávy. Hlavní události přeťal banner aktualit CNN. Stručný text MRTVÝ RAPPER následovaný titulkem z L. A. Times: GANGSTA RAPPER NOTORIOUS B. I. G. ZAVRAŽDĚN. Čtyřikrát prostřelený bok jeho SUV. Černý GMC Suburban za policejní páskou. Matka se posadila. „Ale sakra,“ řekla. „Zatraceně. Musím brnknout Shelly. Je z něj hotová.“

„Asi už půjdu do postele,“ řekla Mossová. Matka jí zamávala na dobrou noc, ale přitom nešťastně zírala na televizi. Stará ložnice Mossové se v průběhu let změnila v matčino odkladiště, ale zůstala tam soustružená postel ve stylu Jenny Lindové, původně babiččina, a pár starých knížek na poličkách: Černý hřebec, Záhyb v čase, několik dobrodružných gamebooků. Zahnuté rohy stránek, na nichž někdo umřel. Houpací křeslo plné krabic s oblečením. Zhasla, protože měla za to, že okamžitě usne, ale nešlo to, zpráva o rapperově smrti ji rozrušila, ještě zhoršila tíži, kterou cítila na srdci. Měla pocit, jako by se svět rozplýval, jako by souhvězdí mizela z oblohy. „Nestor,“ vyslovila a zamyslela se nad nesmrtelností duše, nad zmrtvýchvstáním – nad Nestorovou naivitou a ignorancí jeho víry, ale pořád zkoumala zvuk jeho jména začínající na špičce jazyka a postupující dozadu.

V přítmí své ložnice, obklopená důvěrně známými stíny, si představovala, jak svět kolem ní pohřbívá sníh, že jediné teplé místečko je pod dekou, pod níž se stočila. Tlumený zvuk vzdálené televize, hlas její matky mluvící do telefonu v kuchyni. Zvuky dětství. Nechala by se snadno přesvědčit, že je ještě dítě, malá holčička ležící ve své posteli, že celý její život byl jen podivný sen, a kdyby se teď měla vzbudit, byla by o mnoho let mladší a všechno by bylo jako před pětadvaceti lety. Ve své vlastní minulosti se cítila jako nevítaný host, a tak natáhla ruku, aby se dotkla levého stehna, přejížděla prsty po kostních výběžcích a zjizvené kůži pahýlu a připomínala si, kým teď je. Její matka volala snad všem ohledně zpráv, které sledovala. Mossová milovala zvuk jejího smíchu – to, jak nenuceně navazovala dlouhodobá přátelství, jak se rozdávala, jak byla neopatrná. Mossová se do všeho příliš snadno zaplétala. Převalovala se na dvojposteli a přemýšlela. Opět myslela na Nestora. Nikdy neuměla navazovat nahodilé vztahy jako její matka, nikdy jen tak nerandila – když už se do někoho nečekaně zbláznila, držely se jí city jako suchý zip. Zmínil se o tom, že býval fotograf, a Mossová se nad tím podivovala – uvažovala, jaký vlastně je, jestli byl vždycky tak pobožný. Každopádně jí vadilo, jak zjednodušil úmrtí dětí na křesťanskou trapnost o věčnosti, i přesto však uvažovala o ženách v jeho životě, zajímalo ji, zda nějakou má. Snažila si vybavit, jestli měl snubní prsten. Nestor. Po stropě přejelo světlo reflektorů auta rozdělené okenním rámem a připomnělo jí zrcadlové odrazy Elrika Fleece a kostry na stromech. Loď jménem Libra mizí v Hlubinách, ztracení námořníci se vracejí. Rozřezaný černý medvěd pokrytý červy. Trik, který se Mossová naučila, aby usnula, spočíval v představování si řeky s černou vodou – stála nahá a pak se do ní začala nořit, voda jí stoupala ke kolenům, stehnům, černá jako inkoust na její bílé kůži, k žaludku, k prsům, a záhy jí zalila hlavu, mihotající se sluneční světlo nad ní mizelo, padala pořád hlouběji do rozpínající se temnoty bez konce. Když se utopila, usnula.

Vyzvánění telefonu. Její mobil na nočním stolku.

„Haló?“ ohlásila se.

„Tady Brock.“

Ve tmě se vznášely červené digitální číslice 2:47.

„Jeden z našich lidí právě volal ohledně pageru, který jste s Nestorem našli v domě Elrika Fleece,“ řekl Brock. „Na něco přišel.“

„Pokračujte.“

„Našli jsme uložené zprávy. Žádná telefonní čísla, jen kódy. Většinu z nich jsme nerozluštili, ale několik se jich opakovalo – 143 a 607. Bylo mi řečeno, že takové kódy jsou zkratkou pro záležitosti jako ‚miluju tě‘ nebo ‚chybíš mi‘. Používají je teenageři.“

Mursult a ta žena z polaroidových snímků si domlouvali schůzky, možná používali kódy, které pochytil od dcery.

„Měl poměr,“ řekla Mossová. „Bylo tam čtyřiadvacet fotek ženy.“

„Porovnali jsme výpis Mursultovy domácí linky s pagerem a našli jsme shodu,“ řekl Brock. „Několikrát, když na pager přišel kód 22, volal do rekreačního střediska Blackwater Falls v okrese Tucker.“

Soutěska Blackwater byla vyhlášená – část rozlehlého chráněného území Monongahela, hojně navštěvovaná díky nádherným vodopádům, navlečeným na struně řeky Blackwater jako perly. Mossová tam jednou bydlela týden v hlavní budově a procházela kilometry stezek soutěsky. Vzhledem k protéze a nerovnému terénu se jednalo o vyčerpávající výlety. Prohledávala Red Run, přítok řeky Dry Fork, kde ji v Terminu zachránili těsně před smrtí. Pátrala po úseku řeky, nad nímž visela ve vzduchu, hledala bílý strom ze svých vzpomínek, ten doběla opálený opakující se strom, ale místo svého ukřižování nenašla. Do chatek v okolí vodopádů Blackwater se v létě často vracela a bezcílně se toulala po stezkách, hodiny zírala do vírů pod vodopádem Elakala – připomínala si krásu světa, krajiny, již si pamatovala zpustošenou a pokrytou ledem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Terminus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.