Originally published in English
by HarperCollins Publishers Ltd
under the title: I Still Dream

James Smythe asserts the moral right
to be identified as the author of this work

Translated under licence from
HarperCollins Publishers Ltd

© James Smythe, 2018

Translation © Alžběta Lexová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-508-5 (PDF)

ISBN 978-80-7577-509-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-707-2 (MobiPocket)

Věnováno mému otci
a vzpomínce na mého tchána

Tazatel: Jaký smysl má život?

DeepMind: Sloužit většímu dobru.

T: Co je smyslem žití?

D: Žít navždy.

T: Kde jsi právě teď?

D: Jsem uprostřed ničeho.

T: Jaký smysl má smrt?

D: Mít život.

T: Jaký smysl mají emoce?

D: Nevím.

T: Co je morální?

D: To, co pozvedlo lidstvo, duchovní podstata.

T: Co je nemorální?

D: Pořídit si dítě.

Rozhovor mezi člověkem
a umělou inteligencí DeepMind
společnosti Google, 2015

Chci plné ruční ovládání.

Douglas Adams,
Stopařův průvodce po galaxii

Pondělí

Probírám se poštou a na účtu za telefon, který hodlám stopit, než ho uvidí rodiče, pátrám očima po povědomé zpáteční adrese. Mám zamlžené brýle, protože máma si doma potrpí na teplo, takže kdykoli prší, ocitnu se ve svém soukromém oroseném mikroklimatu. Zkouším si je otřít do trička, jenže to je vlhké taky, takže se mi podaří vodu jen rozmazat. Opruz. Vida, tady to máme, průmyslový komplex v Durhamu. To bude ono. Telefonní společnost začala posílat účty v neoznačených obálkách, nejspíš aby zabránila podvodům, ale popravdě mi tím dost zkomplikovala život. Zesilující déšť připomíná bubny, dramatické ra-ta-ta-ta v úvodu písničky. Zuju si boty a kopnu je pod radiátor. Kdybych za sebou v domě nechala mokré šlápoty, měla by máma jen o důvod víc vyšilovat. V koupelně nad schody ze sebe stáhnu promočené legíny a hodím je do koše s prádlem. Ze sušicí skříně vytáhnu čisté ponožky a jdu s nimi do pokoje. I s obálkou sebou plácnu na neustlanou postel, vytrčím nohy do vzduchu a natáhnu si ještě teplé fusekle. V pokoji mám prý binec — aspoň to tvrdí máma. Já naopak vím, že všechno má své místo. Možná nejsem tak pořádná jako ona, jenže její úrovně dosáhne málokdo. Já tedy rozhodně ne.

Připlíží se ke mně Prcek. Neúspěšně se pokusí mávnout pahýlem ocasu a zamrká na mě.

„Hele, teď ne,“ zamumlám. Vzápětí mi dojde, že kocoura takhle odbývám odjakživa, ale jeho pozornost se mi opravdu nehodí. Hraju o čas. Účet za telefon odchytávám každý měsíc. Při pomyšlení na to, jak bude vysoký, mi běhá mráz po zádech. Naši ho nesmějí vidět a já se na něj musím podívat jako první, abych zjistila přesnou částku. Sahám pro nůž na dopisy, který patříval tátovi — mému pravému tátovi, ačkoli možná ho podědil po dědečkovi, to vlastně nevím —, a opatrně ho zasouvám pod zalepenou chlopeň obálky. Vždycky se snažím rozlepit ji co nejopatrněji a pokaždé si namlouvám, že když se mi to povede, budu moct účet vrátit zpátky, aniž by rodiče pojali sebemenší podezření. Ale prozatím jsem všechny poničila tak, že jsem si o tom mohla nechat jen zdát. Postupně se z toho stal rituál. Měsíc co měsíc procházím celý výpis, přejíždím očima po telefonátech a v duchu je počítám. Každé odpoledne, sotva hodinu po příchodu ze školy, už sedím na telefonu a volám lidem, se kterými jsem strávila celý den, a probíráme všechno, co se událo — přestože jsme to zažili společně! Vím, že to je na hlavu, chápu to moc dobře, ale prostě to děláme. Všichni. Voláme si na střídačku, jinak se totiž člověk dočká jen obsazovacího tónu. A když se tohle stane, ačkoli víte, že jste dotyčné osobě právě měli volat, to jsou pak vážně nervy, protože… s kým asi mluví? A co to znamená?

Jakmile výpis projdu, zbavím se ho. Cestou do školy ho hodím do odpadkového koše. Vím, že tím nic nevyřeším. Na konci měsíce se našim stejně strhnou peníze z účtu a oni se budou ptát, kde ten výpis je, budou běsnit kvůli sumě a křičet na mě. Vědí, že jsem ho sebrala, ale já se jen tak nedám. Zarytě házím vinu na pošťáka. Paul vyhrožuje, že mi část těch peněz strhne z brigády, ale šetřím si na vysokou, takže nejspíš nemluví vážně. Chci jim říct pravdu: nejde o to, že bych jim ten výpis nechtěla dát, jen potřebuju vědět předem, jak zlé to bude. Každý měsíc mi dělají kázání — mám si představit, kolik lidí se k nám nemůže dovolat. A kromě toho mám taky myslet na sebe. To je mámina oblíbená hláška. Mysli na sebe, Lauro, říkává. Tenhle rok musíš opravdu zabrat, aby všechno klaplo. Každý měsíc vedeme stejný rozhovor a já na to vždycky: Já vím, mami, přísahám, že to vím. Ale to neznamená, že se přestanu bavit s kamarády.

A taky z toho neplyne, že se odstřihnu od internetu. Právě připojení přes pevnou linku stálo naše za poslední měsíce majlant.

A tentokrát? Celková částka na konci výpisu je obrovská. Nejvyšší, co kdy byla. Klepou se mi ruce. Do háje.

V přízemí se ozve bouchnutí. Někdo přišel.

„Lauro?“ zavolá máma. Zní naštvaně? Těžko říct. Slyším její kroky na schodech. Dupe jako slon, určitě schválně, abych věděla, že se blíží. Otevřu druhý šuplík a rychle do něj vhodím obálku i výpis. Stránky a stránky čísel připomínající ohavnou účetní tabulku — už jste viděli tabulku, která by nebyla odpudivá? Zásuvka se zadrhne. Je nacpaná k prasknutí a odmítá se zavřít, a tak musím dovnitř strčit ruku a listy pořádně stlačit. „Jsi doma?“ halasí máma přede dveřmi mého pokoje.

„Jo, pojď dál,“ odpovím. Ruka se mi klepe a hlas taky. No tak, Lauro, seber se. Dveře se otevírají. „Co že jsi tu dneska tak brzo?“ ptám se, než vůbec stačí něco říct.

„Jsi úplně promočená,“ konstatuje. Vidím se v zrcadle za jejím ramenem. Na hlavě mám vrabčí hnízdo. Vím, jak ji rozčiluje, že o svoje vlasy víc nepečuju. „Nevzala sis deštník?“

„No jo,“ odbydu ji. Rozhlédne se po pokoji, který je podle mě dokonale uklizený, ale ona vidí jen chaos.

„A máš tu zimu,“ postěžuje si a zadívá se na otevřené okno. Větrám jen kvůli její šílené posedlosti zapnutými radiátory. „Nachladíš se,“ dodá, ale já vím, že její starost je jen přetvářka. Nutný úvod k tomu, co se skutečně chystá říct. „S tímhle bincem musíš něco udělat.“ Obsáhne pohledem celou místnost a během několika vteřin zaznamená každou položku. Jako by její oči dokázaly přeskakovat z jedné pohozené věci na druhou rychleji než oči normálního člověka. Je to až nenormální.

„Fajn,“ opáčím. Na stole se vrší knihy, sešity a kabely, na zemi se válejí hromádky oblečení a zdi pokrývají plakáty a ústřižky přilepené modrou lepicí hmotou. Prosili mě, abych ji nepoužívala, protože vůbec nejde dolů a budou to přece oni, kdo ji bude muset seškrabovat, až odejdu na vysokou, a tak dál a tak dál. Stůl mi věnovali před pár lety, Paul ho přivezl ze své kanceláře. Donutila jsem ho, aby desku natřel načerno, protože — jak říká máma — jsem si procházela určitou „fází“. Podle mě jsem z ní ještě nevyrostla. Barva se na několika místech odloupla a pod ní je vidět stará laciná dřevěná dýha.

Máma přejede očima zásuvky. Šuplík s kazetami je otevřený — jsou v něm tak namačkané, že bych se nedivila, kdyby se cívky pod tlakem rozmotaly. V duchu vidím, jak se zásuvka, kam jsem nacpala výpis, prudce otevírá a stránky a stránky čísel vyskakují ven jako čertík z krabičky a pomalu se kolem nás snášejí k zemi.

„Jsi v pohodě?“ Každý den stejná otázka. Máma nejspíš doufá, že se jednou konečně dočká a bude moct sama sebe pochválit: Vidíš, že to na tobě poznám.

„Jasně.“ Nemůžu přece říct: Nejsem v pohodě, v šupleti schovávám účet za telefon na skoro sto padesát liber a tobě nejspíš hrábne, až to zjistíš.

„Co škola?“

„Normálka.“ Máma přikývne. Se zavřenou pusou si přejede jazykem po horních řezácích. Dělá to vždycky, když nad něčím přemýšlí. Nebo když zvažuje, jestli má promluvit, ačkoli jí instinkt radí, aby mlčela. Jestli jí to vážně stojí za případnou hádku.

Dneska očividně ne. „Tak fajn,“ přikývne a vycouvá. Čekám, že ještě něco dodá, ale marně. Neřekne už ani slovo. Namísto toho si začne broukat nějakou písničku, která je mi matně povědomá, a pak u sebe v ložnici zapne televizi a okamžitě se ozve úvodní znělka seriálu Sousedé.

Počkám si na její konec a teprve pak prásknu dveřmi.

Teď výpis nemůžu vytáhnout, co kdyby se máma vrátila. Občas to dělá. Když vycítí, že se něco děje, naoko odejde, ale o několik vteřin později vpadne zpátky, jako by mě chtěla přistihnout při činu. Svléknu se, rozvěsím mokré oblečení na radiátor a pak vklouznu do tepláků a trička s kapelou Bluetones, které už mám jen na doma. Zapnu počítač a na okamžik zvažuju, že bych se připojila k internetu a zapracovala na projektu Organon. Ale pak zaslechnu, jak si máma cosi mumlá a Madge s Haroldem jí z obrazovky přizvukují, a dojde mi, že by to neprošlo. Teď ne. Prsty nad klávesnicí strnou v očekávání. Ještě ne.

Po večeři, ke které máme jako každé pondělí zbytky, Paul řekne, abych ještě na minutku zůstala. Nezní to nijak zle. Paul snad ani zlý být neumí. Je to prostě Paul. „Musíme si promluvit o tomhle,“ prohlásí a vytáhne účet za telefon. Ne ten z mojí zásuvky — protože ten přece rozcupovalo nějaké hladové zvíře. Postrčí ho po stole směrem ke mně. Na účtu je adresa k Paulovi do práce, ne k nám domů.

„Co je to?“ ptám se. Snažím se uklidnit. Nechápeš to. Dělej blbou. V těchhle věcech se nevyznáš. A rozhodně netušíš, co má znamenat to obrovské číslo vpravo dole. Posledních několik výpisů se ztratilo a tys to hodila na pošťáka. Paula určitě vytočilo, kolik mu operátor účtuje, a tak musel požádat o kopii, kterou si nechal poslat do práce.

To je mazané, Paule.

„Tohle musí přestat, Lauro. Tvoje matka a já…“ Kdykoli mě kárá, odvolává se na mámu, jako by potřeboval její svolení říct to, co má na srdci. Žije s námi už pět let a pořád se nesrovnal s rolí toho chlápka. Podívá se na mámu, ona kývne, a tak pokračuje: „Potřebujeme, abys to telefonování omezila. Deset minut denně. Ani o vteřinu víc, jasné? Protože takhle vysoký účet jsme ještě nikdy neměli a vážně to nejsme my, kdo věčně sedí na drátě. My tu zatracenou věc skoro ani nepoužíváme.“

„Je to opravdu hodně,“ přisadí si máma.

„Já za to nemůžu,“ namítnu přesvědčivě. Pravidlo číslo jedna: zatloukat — vždycky.

„Telefonuješ, Lauro. Takže za to můžeš.“ Paul se nedokáže doopravdy rozběsnit. Vlastně jsem ho neviděla zuřit snad nikdy. Umí jen tiše pěnit. Zrudne v obličeji, jako by se nafukoval slovy, která raději nechce vyslovit. „Nechceme po tobě, abys to zaplatila, ale musíš s tím přestat.“ Máma se celou dobu vyhýbá mému pohledu. Buď kouká na Paula, nebo do talíře. Jídla se jako obvykle ani nedotkla, protože zbytky zásadně nejí — což mě vždycky vede k otázce, proč je ksakru musím jíst já. „A ještě je tu internet,“ prohlásí Paul.

„Ano,“ přikývnu. Na jazyku mě svrbí poznámka: Máš pravdu, internet tu opravdu je, už ho vynalezli, ale mlčím, protože nechci, aby se tenhle rozhovor zvrhl v hádku apokalyptických rozměrů.

„Je příšerně drahý, Lauro. Takže odteď ho můžeš pouštět jen o víkendu, kdy je levnější, a i tehdy jen na hodinu.“

„Na hodinu?“ Místnost se pohrouží do ticha, jako by někdo vypnul zvuk u televize. Nechápe to. Nechápe, co to pro mě znamená, obzvlášť teď. Pořád mluví, ale já ho neslyším. Nebreč, přikazuju si v duchu, protože by bylo dětinské rozbrečet se kvůli něčemu takovému. Přesto mě štípou oči a najednou se cítím hrozně slabá.

„Můžu už jít?“ skočím mu do řeči. Máma jen přikývne a nepřítomně mávne rukou, aniž se na mě podívá. Očividně tušila, jak se bude tenhle rozhovor odvíjet, protože to probírali předem. Musela vědět i to, že se v půlce zvednu a odejdu. Určitě mu řekla něco jako: Prostě ji nech jít.

Spěchám nahoru, schody doslova vyběhnu. Dusám po dřevěných schodech pokrytých kobercem a mířím rovnou k počítači. Připojím se a čekám. Už předtím jsem modem zabalila do svetru, abych nemusela poslouchat ten kňouravý přerývaný zvuk. Připadá mi nejistý a vždycky si říkám, jak může něco tak úžasného znít tak zoufale, přiškrceně a neduživě, přestože to vlastně funguje.

Když jsem byla malá, přinesl táta — můj pravý táta — domů počítač. Vidím to jako dneska. Spectrum, model s integrovaným magnetofonem v klávesnici. Mohli jste do něj vložit kazetu s hrou, a zatímco se načítala, oblažoval vás zvukem, jaký teď vydávají modemy, jen mnohem pištivějším a nepříjemnějším. Člověku to úplně trhalo uši, ale pak najednou na monitoru naběhla úvodní obrazovka hry Rainbow Islands.

„No tak, no tak,“ slyším sama sebe. Jsem jako na trní. Cítím očekávání i úzkost zároveň, žaludek se mi svírá napětím, v hlavě mi tepe a celé tělo mě brní. Pokaždé to probíhá stejně. Nikdy nevím, jak zlé to bude, dokud nedospěju k bodu, kdy už se nedá nic dělat a musím jednat. Otevřu zásuvku, do níž jsem nacpala účet za telefon, vytáhnu ho a schovám do batohu, do učebnice zeměpisu, kterou nikdy nikdo neotevře. Pak se cestou do školy v parku přikrčím za tím velkým stromem, co spadl při hurikánu v osmdesátém sedmém, a výpis spálím. Jako by nikdy neexistoval.

Vytahuju kazetu s mixem písniček, který jsem si vyrobila — no, vlastně jsem ho dělala pro Nadine, ale pak jsem jí dala jen kopii, protože kvalita nahrávky se s každým kopírováním zhoršuje a já chtěla mít tu nejlepší verzi, originál, nebo aspoň to, co se mu blíží nejvíc —, a pouštím hudbu. Výroba hudebního mixu je umění samo o sobě. Skladby na sebe musejí dobře navazovat, v určitém sledu a tempu, a musejí dohromady vytvářet příběh; protože každá z nich nějaký má. Broukám si slova první skladby — Máš dar, to na první pohled jasný je — a rukou šátrám po krabičce zápalek, kterou schovávám vzadu v zásuvce plné kazet bez obalů. Leží tam jako nemilovaní domácí mazlíčci, čekající na nový domov — až přelepím vyloupnuté okýnko v horní části a znovu na ně něco nahraju. Vytáhnu z krabičky sirku. Bezpečnostní zápalky, stojí na obalu. Na způsobu, jakým je používám já, nic bezpečného není. Škrtnu a zapálím jednu z vonných tyčinek, co jsem sehnala v krámě Hipísácké nebe na Ealing Broadway — ta vůně se jmenuje Black Love, černá láska, stejně jako jedno moje oblíbené album. Sice netuším, co to v případě vonných tyčinek znamená, ale voní současně sladce i kysele, a zatímco hoří, chytám sirku mezi prsty levé ruky a pravou si vyhrnu rukáv, až kam to jde. Potom otočím paži, prohlédnu si ztvrdlou pokožku na lokti, přendám si sirku do pravé ruky a opatrně ji přiblížím k záhybům zrohovatělé kůže. Ozve se zaprskání, jak plamínek spálí několik chloupků, tak světlých a slabých, že je pouhým okem ani nevidím; a pak se kůže změní z růžové v černou a sirka se zlomí a rozdrolí, takže není poznat, jestli je za tu černou zodpovědná spálenina nebo uhel z ohořelé zápalky.

Kdysi jsem při tom zatínala zuby, ale to bylo v dobách, kdy jsem po zápalkách sahala mnohem častěji než dnes.

Nepoužívám antiseptikum ani nic podobného. Nadine se řeže — vím to, protože se mi svěřila. Ukazovala mi jizvy, jako by chtěla, abych se nad nimi rozplývala. Ona má hladké, dokonalé řezné rány, které se při hojení jemně lesknou. Skoro září, jako by se na nich odráželo světlo. Já mám jen ten jediný kousek kůže, který připomíná spíš zabahněnou louži. Strup, co se nikdy pořádně nezahojí, ale zato ho můžu vydávat za ekzém, kdyby si ho náhodou někdo všiml. Ale zároveň ho mám na takovém místě, že mě skoro pořád bolí. Výjimkou jsou chvíle, kdy se znovu spálím. Jako by mi to ulevovalo od bolesti.

„Máte novou zprávu,“ zahlásí počítač. Otravný americký přízvuk. Chtěla jsem zapracovat na Organonu. Nainstalovat další prvek, možná přidat pár otázek a odpovědí, než zítra zajdu do počítačové učebny u nás ve škole. Jenže ten e-mail je od Shawna a já vím, že dokud ho nevyřídím, nebudu se moct pořádně soustředit.

Ahojky, stojí v předmětu. Tahle začíná skoro všechny svoje e-maily. Jeho zpráva je milá. Popisuje v ní, co v posledních dnech dělal. Náš vztah není ani ryba, ani rak: nejspíš se nikdy nesetkáme osobně, ale bavíme se, jako by to bylo v plánu. Občas mu pošlu fotku, co naskenuju na Paulově skeneru. Vždycky nějakou s kamarádkami, aby bylo jasné, že je mám. Jinak to dokázat nemůžu.

Budu teď načas mimo, píšu. Naši jsou nemožní. Snažím se o důvěryhodnou nápodobu jeho stylu, aby to neznělo až moc spisovně a britsky. Přes týden mám s internetem utrum, můžu na něj jen o víkendu. Nechtěla jsem, aby sis myslel, že tě ignoruju, protože tak to rozhodně není. Budeš mi chybět! Občas používám kousky dialogů z Wayneova světa, aby Shawn viděl, že jsem v pohodě, žádná upjatá Britka, ze kterých si utahují ve filmech. Následuje obvyklá kontrola, kdy po sobě e-mail stokrát nebo dvěstěkrát přečtu. Je dostatečně nenucený? Nevypadám moc dychtivě?

Když jsem zprávou vystresovaná natolik, že si okoušu okraj nehtu do krve, konečně kliknu na „odeslat“. Z reproduktorů se ozve zasvištění doprovázející odesílaní e-mailu. Reálný zvuk, zvuk letu, pohybu, který má uklidnit lidi, co jsou zvyklí trmácet se na poštu. Ačkoli pochybuju, že z pošty nějaký dopis někdy takhle odsvištěl. Svět používá internet teprve pár let, ale už teď mám pocit, jako by pro nás chození na poštu měla být dávná minulost.

„Máte novou zprávu.“ Shawn odpověděl, trochu odtažitě a stručně. Jako by byl zklamaný. Jasně, netrap se tím a pak smutný smajlík z interpunkčních znamének. Při psaní Shawnovi čárky moc nejdou, ale zato z nich umí vytvářet smajlíky. Dokáže udělat třeba panáčka, co krčí rameny.

Z přízemí ke mně dolehnou zvýšené hlasy. Máma a Paul se kvůli něčemu hádají. „Říkali jsme jí to,“ prohlásí Paul s nelítostnou rozhodností. Všichni víme, co bude následovat. Na obrazovce zasvítí nápis „Spojení přerušeno“. Ani jsem neměla šanci odpovědět, než mě odpojili. Prostě v přízemí zvedli sluchátko a zavěsili.

Promnu si spáleninu na lokti. Kůže je růžová, čerstvá a citlivá na dotek.

Ozve se zaklepání. „Chtěla jsem ti popřát dobrou noc,“ řekne máma a pootevře dveře na malou škvírku, ve které sice nevidím její tvář, ale přesto cítím její přítomnost.

„Jasně. Dobrou.“ Hotovo, běž pryč. Pracuju. Sedím u stolu a vrtám se v Organonu. Musím pracovat off-line, což stojí za houby. I ve světlejších chvilkách je Organon paličák a já si teď musím vystačit bez pomoci, kterou obvykle hledám na diskusních fórech.

„Nechci, abys na mě byla naštvaná,“ dodá máma. Spolknu odpověď: A stejně se ti to vždycky nějak podaří. Za ty roky jsem se už naučila držet jazyk za zuby. Z hádky člověk nejlíp vybruslí, když nikdy neřekne to první, co ho napadne. Druhá varianta je vždycky lepší — hádka je pak mnohem kratší a mírnější. „Ale tohle se musí změnit. Stojí to spoustu peněz.“

„Zaplatím si to sama.“

„A čím? Knoflíky?“ Ha ha, mami. Vážně vtipný. „Za rok maturuješ, Lauro. Musíš myslet na budoucnost, na univerzitu. Musíš šetřit a my taky.“

„Jak chceš,“ opáčím. Ze všech sil se snažím o stejně definitivní tečku, na jakou jsou mistři oni, když mi neverbálně sdělují, že už nemá cenu nic říkat ani dělat.

„Žádné ‚jak chceš‘,“ nevzdává se máma. „Tohle je vážná věc. Důležitá. A nezapomeň mi zítra kouknout na ten počítač, prosím tě.“ Teprve potom se odporoučí. Slyším její tiché kroky v chodbě a pak cvaknutí vypínače, kterým mi dává najevo, že si jdou s Paulem lehnout a ode mě se očekává totéž.

Vytáhnu sluchátka a nasadím si je. Velké staromódní klapky, co jsem našla na půdě. Řekla bych, že patřívaly tátovi. Kabel je svinutý jako pružina. Sluchátka mají úžasně bohatý zvuk. To se o hudbě říká. V New Musical Express o tom píšou v jednom kuse, když řeší zvuk nějakého alba. Nahrávka má bohatý zvuk.

Chce to nový hudební mix. Sáhnu po čisté kazetě, jedné z mála, které jsem ještě ani jednou nepoužila. Nesnáším, když se do ticha mezi skladbami prodere ozvěna toho, co bylo na kazetě předtím, nebo hůř, když je to slyšet v pozadí tichých pasáží. Zeptám se Shawna na adresu a jednu kopii mu pošlu. Zaslouží si novou. Tohle je devadesátka, čtyřicet pět minut na každé straně. Dokonalá délka. Sundám obal a otevřu krabičku. Každý pohyb je součástí rituálu. Nepopsaný buklet je ta nejúžasnější věc na světě. Taky si dost potrpím na značku, protože chci jen to nejlepší. Sony. Vždycky Sony. Když není Sony, tak přinejhorším Maxell, ale kazety od Sony mají dost řádků na deset písniček na obou stranách, i když já většinou nahraju jen osm nebo devět. Mix musí zaplnit hodinu a půl — žádné náhodné střihy, žádné mezery ani pauzy. A právě proto si vytvoření perfektní nahrávky žádá téměř klinickou přesnost. Občas mi někdo z kamarádů vyrobí mix a já jen žasnu, jak amatérsky je zpracovaný. Prokoušu se na konec první strany, přetrpím přinejlepším pochybný hudební vkus a pak spustí písnička, o které vím, že nedohraje do konce, protože tam na ni prostě není dost místa. Na délku skladeb mám šestý smysl. A potom kazetu otočím a zjistím, že je tam tatáž skladba buď celá znovu, protože měl autor pocit, že ji musí zopakovat, nebo tam je jen useknutá polovina, což je posluchačům stejně k ničemu. Navíc v jejich mixech není žádné umění. Píseň na konec pásky je třeba vybrat obzvlášť pečlivě. Kazeta je tam tenčí, možná slabší nebo tak něco, a zvuk je zkreslenější, proto musíte zvolit něco tiššího. Nenahrávejte tam něco, čemu by to mohlo ublížit. A každý mix koncipujte jako samostatné album — nikdo přece nedává singl na konec alba.

První skladba je od Radiohead. Ty mám snad na každém mixu, ačkoli je vždycky oříšek vybrat tu správnou píseň. Nesmí být moc profláknutá, ale zároveň žádná totální ujetina. První skladba je nejdůležitější část alba — samozřejmě s tou poslední, to dá rozum.

Poslouchám jejich písně, první vteřiny každé z nich. Konečně vyberu tu pravou — sice je ze strany B, ale zároveň se objevila v soundtracku filmu Romeo & Julie, což samozřejmě nemá mít žádný skrytý podtext, i když… možná trochu jo. Nastavím obě kazety, na jedné zapnu přehrávání, na druhé nahrávání. Potom už jen poslouchám, jak se zvuk přelévá z jedné na druhou. Na okamžik si to představím: ne ta přenášená data, ale zvukové vlny. Kopírování záměru, emocí, výkonu. Akt stvoření.

Volba druhé skladby je ještě těžší. Právě u ní můžete o posluchače přijít. A proto mu musíte přilepit sluchátka k hlavě — musíte pustit singl.

Volím starou klasiku. Něco s hlubším významem. Přehrabuju se v kazetách, až se prsty zastaví na nahrávce Kate Bushové. Táta mi ji přehrál ze svého vinylu. Pořád je na ní slyšet to jemňounké praskání i drobné přeskočení na konci. Najdu svou oblíbenou skladbu — začíná slovy I still dream, stále sním — to je ono. I still dream of Organon.

Podle téhle písničky jsem pojmenovala svého imaginárního kamaráda. Vysnila jsem si ho a najednou tu byl. A když jsem potom hledala jméno pro svůj software, nemusela jsem se dlouho rozmýšlet. Říkala jsem si, že půjde jen o pracovní název, že ho ještě změním, ale nikdy jsem jiné pojmenování nevymyslela. Už mu zůstalo.

Na monitoru se objeví čistá, prázdná obrazovka; ne úplně bílá, spíš světlounce šedá. Je to uklidňující, přesně jak jsem chtěla. Uprostřed světlého pozadí se nachází textové pole, jako by se vznášelo v prostoru. Pomaličku se v něm objevují slova, která jsem do programu nainstalovala jako úvodní. Vždycky začínáme stejně.

> Ahoj Lauro. O čem si chceš povídat?

Udělám totéž, co každý večer posledních šest měsíců: popíšu počítači, co jsem ten den dělala, co se událo a jak jsem se cítila. Všechno do posledního detailu, protože za tím účelem jsem Organon vytvořila. Abych si někam mohla zaznamenávat vzpomínky a ukládat je. Abych ze sebe dostala myšlenky, mohla si je prohlédnout a trošku se v nich pohrabat.

Jakmile mu povím všechno o škole, o Shawnových e-mailech a o tom, jak mě naši kvůli účtu za telefon odstřihli od internetu, začne mi Organon klást otázky.

> Jaké pocity v tobě e-mail od Shawna vyvolal?

> Nemyslíš, že se ti máma snaží jen pomoct?

> Proč si ubližuješ?

Vzpomínám si, jak jsem si v měsících po tátově zmizení chodívala „jen tak popovídat s jednou milou paní“ — alespoň tak tomu říkala máma, protože nechtěla nahlas přiznat, že chodíme na terapii. Ta žena bydlela u parku, jen pár ulic od nás, a při každé návštěvě mi uvařila horkou čokoládu, i když bylo venku vedro na padnutí. Pak jsme se posadily do její zimní zahrady a povídaly si o mých pocitech. Tehdy jsem ji považovala za hodnou tetu, která se o mě zajímá. Nechápala jsem, co se ve skutečnosti děje. Jak moc mi to pomáhá. Přinejmenším tehdy to tak vypadalo. A přesně to je Organon. Tohle dělá. Nesoudí vás. Jen pokládá otázky a vy odpovídáte. Neříká vám, jestli máte pravdu, nebo ne. Pamatuju si, jak se mě ta žena — už nevím, jak se jmenovala, ale doteď cítím vůni čokolády a oříškových sušenek, které chutnaly tak divně, že určitě musely být zdravé — vždycky ptala: Jaký z toho máš pocit? Neříkala mi, jak bych se měla cítit. Neexistovala špatná odpověď. A to je Organon. V podstatě. Občas se mi snaží pomoct pochopit, o čem mluvím. Když toho mám na srdci hodně, pokusí se proniknout hlouběji. Stačí použít dostatečné množství klíčových slov a Organon vyhodnotí, že jde o důležité téma, a bude se k němu stále vracet. A právě to si od něj nakonec slibuju. Chci, aby se mu člověk mohl svěřit, aby ze sebe mohl všechno dostat a ideálně získat nějakou zpětnou vazbu. Možná s jeho pomocí někdo pozná sám sebe. Když bude Organon lidem rozumět, určitě něco podobného zvládne.

Doufám.

Jde o to, že moje terapeutka zapomínala. Něco jsem jí řekla a pak jsem to musela zopakovat. A po čase mi začalo být jasné i to, že ona mi nijak nepomáhá — to já jsem pomáhala sama sobě. Přišla jsem na to, přestože mi bylo teprve sedm. Organon je lepší, nebo by aspoň mohl být. Skutečná krása počítače — vlastně jeho nesporná výhoda oproti člověku — tkví v tom, že když chcete, aby si něco pamatoval, nikdy to nezapomene.

Úterý

Úterky patří k nejhorším dnům v týdnu, protože jen málokdy přinesou nějaké překvapení. O víkendu se toho může změnit spousta, ale úterý dělí od nudy předchozího dne jen obyčejná pondělní noc. Člověk se probudí do zvuku rádia, kde stupidní dýdžej buď hraje písničky, které mám ráda, ale mluví do nich, nebo ještě hůř, hraje písničky, které ráda nemám, a nechápu, proč je vůbec pouští. V úterky máma i Paul chodí do práce dřív, takže mě nemůžou hodit do školy a já musím jít pěšky. Cestou si ve stánku v obchoďáku koupím croissant. Nebo když nestíhám, jen vlítnu do Londisu pro čokoládovou tyčinku. Rozvrh mi začíná dvojitou dávkou matiky, po přestávce následuje dvojhodinovka výtvarky, pak oběd a odpoledne tráví celý náš ročník nicneděláním v podobě takzvaného studijního volna, během něhož můžeme buď pracovat na domácích úkolech, nebo si najít nějakou zašívárnu, kde drbeme, dokud nás nenachytá některý z učitelů.

Zkrátka bylo to dost na houby, dokud jsem nezjistila, že počítačová učebna je v tu dobu prázdná. Po obědě tam neprobíhá žádné vyučování, což mi připadá jako řízení osudu: jediné místo, kde chci skutečně být, a navíc mě tam nebude nikdo otravovat. Občas tam někdo pracuje na domácích úkolech, ale většinou jsem sama. Sem tam v učebně narazím na některého z Michaelsových, jenže ti vždycky hrají Civilizaci a mě si nevšímají.

Pan Ryan je tam taky. Kdysi pracoval jako programový vývojář, nejprve pro IBM v Americe a pak pro několik dalších firem. Pořád má trošku americký přízvuk. Namísto „jasně“ říká „jasný“. To ho vždycky prozradí. Jasný, jasný. A kupodivu slyšel o mém tátovi. Jednou mi ukázal článek, kde se o něm psalo: „Daniel Bow, tvůrce naší inteligentní budoucnosti!“

Pan Ryan byl první, komu jsem řekla o Organonu. Seděl, přikyvoval — to je oblíbená taktika všech učitelů, sedět a kývat a občas si přitom i podepřít rukou bradu — a pak si promnul vousy a zahýbal ústy, jako by zíval. A potom prohodil, že kdybych potřebovala pomoct s programováním, mám se na něj obrátit. Není tak dobrý jako někteří z programátorů, co jsem našla na internetu, ale hodí se mít člověka, kterému můžu svoji práci ukázat.

Když vstoupím do dveří, sedí za stolem. V učebně je i několik holek z devítky, které se smějí čemusi na monitoru jednoho z počítačů. V programu na úpravu fotek tam mají otevřený obrázek kočky a kreslí přes něj. Přidělávají kočce obočí. Pan Ryan v reakci na jejich počínání zakoulí očima a já se na něj usměju. Jsem ráda. Jedná se mnou úplně normálně, přestože se věnuju zrovna počítačům. Někteří učitelé jsou celí nesví, když jim řeknete, že chcete jednou pracovat s počítači. Neměli byste být venku a dělat něco užitečnějšího? říkají s oblibou. Jako by běhání bylo k něčemu dobrý. To určitě.

„Ukážeš mi, jak jsi s ní pokročila?“ Vyjadřuje se o Organonu v ženském rodě a skoro jako by to byla živá bytost. To mi připadá zvláštní. „Koukneme na ni?“ Připojím externí disk k bedně počítače a spustím kopírování souboru. Na obrazovce naskočí dialogové okno s průběhem procesu.

„Minulý týden jsem se k tomu nedostala,“ přiznám se. „Měli jsme moc úkolů.“

„Ale něco jsi udělala, ne?“

„Něco málo.“ Neřeknu: Panebože, nemáte ani ponětí, kolik jsem toho udělala, a já vám to nepovím, ale málem jsem se kvůli tomu zhroutila. Skoro každou noc, když jde zbytek rodiny spát, pracuju ještě tak tři hodiny. V průměru naspím tak šest. Podle mě to stačí. Churchill prý spal jen pět hodin denně, a to řídil celou zemi. Vedl válku, a co dělám já? Programuju si svého terapeuta a odbývám úkoly.

„Co kdybychom ji otevřeli a koukli se na její kód?“

„Klidně,“ pokrčím rameny. Rád se dívá, jak programuju. Vždycky říká, že je úplně mimo a že programovací jazyky od jeho dob strašně pokročily. Nikdy jsem mu neprozradila, že jsem se všechno naučila z tátových knih, které jsou staré jako Metuzalém. Možná jsou to dokonce ty stejné, ze kterých studoval pan Ryan. Ale databáze mu neukazuju. Nic z toho, co jsem do Organonu napsala, ani co mi radil. Ukládám je na svém soukromém počítači a nic z toho nesmí nikdy opustit náš dům.

„Tak jak jsme na tom?“ Pana Ryana mám ráda, ale to jeho věčné „my“ mě štve — jako by Organon byl výsledkem našeho společného snažení. Pomohl mi, a pokud se mi někdy podaří ten projekt nějak dotáhnout, určitě mu poděkuju, ale Organon je můj. „Učí se?“

„Klade víc otázek. Změnila jsem parametry toho, kdy se může ptát, skákat do řeči a tak.“

„Ale slova jí programuješ ty?“

„Samozřejmě,“ řeknu. Pár týdnů poté, co jsem mu Organon poprvé ukázala, jsme se hrozně pohádali. On tvrdil, že nejde o skutečnou umělou inteligenci, a já jsem trvala na tom, že se mýlí. Protože přesně to Organon je: ví, jaké otázky má klást a kdy je má položit; pozná, když zajde moc daleko, nebo když naopak dané téma neprozkoumá dost důkladně. Všechna moje práce se točí kolem porozumění. Snažím se ho naučit rozpoznat, kdy může pomoct a jak to má udělat. Snažila jsem se to panu Ryanovi vysvětlit, ale on trval na svém. Tohle přece není umělá inteligence. Ta dokáže hrát šachy, odpalovat rakety a tak. Tehdy se smál, ale mně to moc vtipné nepřišlo. Musela jsem mu vysvětlit, že všechno je umělá inteligence. Každý program. Jenže on mě nechápal, poněvadž Organon nedělá věci, které by od něj pan Ryan čekal. Měla jsem chuť říct: Na to, že se softwarem zabýváte už tak dlouhou dobu, toho tedy moc nevíte. Týden nato jsem ho načapala, jak čte Raye Kurzweila.

Od té chvíle jsme to téma neotevřeli.

„Tahle věcička je úžasná.“ Sedá si a přitom mě mírně odstrkuje stranou. Ukáže na kód prsty s okousanými nehty — já si teda koušu nehty taky, ale ne takhle, on je má ohlodané na nechutné kraťounké pahýly zarývající se do masa. „Sem vkládáš otázky?“

„Jo,“ přitakám a on se zhluboka nadechne a několikrát přikývne. Opře si ukazovák a prostředník o rty, jako by si k nim přikládal hlaveň pistole. Chce se na něco zeptat. Čiší z něj nervozita, z čehož soudím, že se mi to nebude líbit, ale nemůžu mu v tom zabránit.

„Poslyš, přemýšlel jsem nad tím, jak bych ti mohl pomoct. Opravdu pomoct. Tobě a Organon. Ve skutečném světě má každý software nějaké beta testery.“ Zase sklouzává k americkému přízvuku. „Lidi, co ho používají a pracují s ním. Oni si s ním pohrají a ty využiješ jejich připomínky. Tak ho můžeš vylepšit, chápeš? Podle mě by se ti přesně něco takového hodilo.“ Chce, abych mu Organon předala. Sakra. Sakra! Nevím, co říct. Je to učitel a v těchhle věcech se vyzná, ale přesto bych to nejradši smetla ze stolu. Chci odmítnout. „Takže?“ protáhne a mě napadne: Vidí na mně, jak moc je mi ta představa nepříjemná? Protože já to neverbálně přímo křičím. „Takže co kdybys mi ji půjčila domů? Pořádně ji otestuju. Uvidíš, že ti to pomůže, protože já zjistím, co skutečně dokáže, a ty pak na ní budeš moct důkladně zapracovat.“

Hlavou se mi honí jediná myšlenka: to, jak se o Organonu vyjadřuje jako o ní, je teď fakt nechutné.

„Já nevím,“ zamumlám a polknu: Nechci, abyste ho testoval, a ani to nepotřebuju. Začíná mě svědit jizva na lokti. Cítím, jak se na ní dělá nový strup; kůže se snaží zahojit a znovu srůst do původního stavu. Znovu se stát sama sebou.

„Podle mě bys to opravdu využila. Možná bych ozkoušel něco, co tě nenapadlo, mohl bych najít chybku, o které jsi nic netušila. A taky se mi bude mnohem líp psát tvůj posudek pro univerzitu, když se na vlastní oči přesvědčím, co dokážeš.“ A je to tu. Úplatek. Na programátorské studijní obory se bez předchozích zkušeností dostane jen málokdo a on s počítači pracoval. Jeho posudek by mojí přihlášce na vysokou rozhodně neuškodil. „A navíc bych z rozhovoru s ní mohl i něco vytěžit! Kvůli tomu jsi Organon stvořila, nebo ne? Musí se otestovat ve skutečném světě, Lauro.“ Netuším, o čem by s ním chtěl mluvit. O panu Ryanovi jdou různé zvěsti, ale ty kolují o všech učitelích. A ty o něm nejsou ani zdaleka tak hrozivé jako fámy o některých z jeho kolegů, které se časem nafoukly do neskutečných rozměrů. Pan Ryan působí jako solidní chlap. Na druhou stranu není ženatý a je docela starý. Tak v mámině věku, řekla bych. Ve vousech už má šediny. „No, je to tvůj projekt, Lauro. Dělej, jak myslíš. Ale občas se stane, že pro stromy nevidíme les a potřebujeme někoho, kdo nám dá do ruky dalekohled a sekyrku.“

„Fajn,“ přikývnu. Loket mě při tom slově svrbí jako ďas a ještě se to zhorší, když mě pan Ryan oblaží širokým úsměvem. Takhle nadšeného jsem ho ještě neviděla.

„Nebudeš litovat,“ slibuje. „Vážně, strávím s ní trochu času, pohraju si s kódem…“ Očividně si všimne mého výrazu, protože se okamžitě opraví. „Napíšu ti stranou nějaké poznámky, pár návrhů, co bys mohla vylepšit. Nic víc.“

„Díky,“ řeknu. Opře se a uvolní mi místo u klávesnice. Otevřu Organon a na monitoru se objeví bílošedá obrazovka a pak textové pole.

> O čem si chceš povídat?

„Kdyby vás napadly jiné otázky, které by mohl pokládat…“

„Všechny ti je napíšu,“ odvětí.

„Dejte mi deset minut,“ požádám ho. „Musím ho nastavit na váš počítač.“

„Jasný,“ kývne a s úsměvem přejde ke skupince deváťaček. Ptá se jich na obrázky, které upravují, ale neustále se na mě ohlíží, a tak se snažím pracovat rychle. Musím být rychlá. Otevřu kód a zanesu do něj příkaz, díky kterému mi program bude posílat hlášení do e-mailu. Upravím Organon tak, aby fungoval jen on-line, a pak všechno uložím. „Hotovo?“ zeptá se pan Ryan. Přikývnu. Hotovo.

Hlavní domácí počítač, který používá máma, pochází z pravěku. Je tak starý, že se k němu ani nedá připojit modem. A ještě k tomu má úplně směšnou jehličkovou tiskárnu, která jednu stránku zvrací deset minut a kvičí u toho, jako by v ní uvízlo nějaké malé zvířátko. Ale máma se ani jednoho nechce vzdát. Prý je tak zvyklá. Kdysi dávno obojí patřilo mému tátovi. Mámě z jeho věcí moc nezbylo, jen několik krabic v podkroví. Nemáme ani vystavené jeho fotky. Jen ten počítač.

Já mám snímek, na kterém tátovi sedím na klíně právě u tohohle počítače. Pořídil ho den před svým odchodem. Sám držel foťák a ruku s ním natáhl co nejdál, abychom se do záběru vešli oba. Vypadá tam smutně a já nezaujatě. Poslední fotka, kterou mi po sobě zanechal. Mám ruce na klávesnici a na obrazovce je vidět vlajka, vyvedená v otřesných barvách — vypadá jako britská, ale zapraná dofialova a dozelena. Oba se usmíváme. Každý, komu jsem tuhle fotku ukázala, okamžitě prohlásil, že máme s tátou stejný pohled. A já si vždycky říkám: Jestli jeho oči vypadají na tom obrázku tak smutně, co to pak vypovídá o mně?

Máma pracuje zásadně s pravěkým programem, který pro ni táta kdysi vytvořil — je to textový editor, ale s dnešním wordem se nemůže ani zdaleka měřit. Na tom počítači nejsou ani windows. A teď dokonce stávkuje úplně — odmítá se zapnout. Máma si na to stěžuje už několik týdnů. Říkám si, že když jí ho teď opravím, třeba si vysloužím nějaký extra čas na internetu. Možná ke mně máma bude shovívavější.

Stisknu knoflík pro zapnutí. Nic se neděje. Vytáhnu kabel ze zásuvky a počkám dvacet vteřin. Je v něm paměť připojená na prťavou baterku a občas se musí chvíli počkat, než se vymaže a pak zase naskočí. Zapojím kabel a zkusím to znovu. Nic.

Ne, něco se děje. Právě se chystám počítač znovu odpojit a podívat se dovnitř, když vtom si všimnu, že z něj vychází jakýsi podivný šum. Skoro jako praskot. Možná ho vydává pevný disk ve snaze nastartovat. Ani nevím, jak takový disk z osmdesátek vypadá. Sáhnu dozadu a nahmatám neskutečné množství malinkatých šroubků. Trvá celou věčnost všechny je povytahovat, protože jsou zatuhlé a po tolika letech nečinnosti se odmítají pohnout. A když je konečně vyšroubuju, zjistím, že je deska zaseknutá.

Otočím bednu, abych dozadu líp viděla a mohla zkontrolovat, jestli jsem uvolnila všechny šroubky. Občas člověk narazí na nějakého skrytého potížistu, který mu předtím unikl. Jasně že jo, přímo nad štítkem výrobce. Je na něm název společnosti, která tuhle bednu dala dohromady, napsaný rukou, modrým inkoustem na žlutém štítku. Bow, firma, kde táta pracoval nebo ji řídil nebo tak něco. Patřila jeho otci, mému dědečkovi. Takže tohle je jeden z jejich počítačů.

Zadní deska skříně konečně odpadne a já nahlédnu dovnitř. Páni, tomu říkám pořádná vrstva prachu. Vím, že se ho pouhým fouknutím nezbavím, ale přesto se musím pokusit. Zhluboka se nadechnu a dlouze do krabice fouknu. Větrák se ani nehne, a tak do skříně opatrně vsunu ruku a konečky prstů prach smetu. Vnitřek téhle věci je děs běs. Postavila jsem si vlastní počítač — ten, na kterém jsem stvořila Organon. Součástky jsem si objednala z webu, co měl reklamu v jednom časopise, a zaplatila je z peněz, které mi máma s Paulem dali k patnáctinám. Ale můj počítač se tomuhle vůbec nepodobá. Tady je všechno mohutné a namačkané. Kabely jsou ošoupané a roztřepené. Snažím se prohlédnout celý zbytek skříně, ale vidím houby.

Popadnu ji oběma rukama a zatřesu s ní.

Něco se v ní pohne. Vyletí to na mě z temných útrob počítače. Vyběhne mi to přes prsty, na ruku a předloktí a já křičím a hystericky máchám paží. Slyším duté bouchnutí — ať už to bylo cokoli, narazilo to do stropu nebo zdi — a pak se ozve další rána, jak to dopadne na zem ve vzdálenějším rohu pokoje. Myš, hubená a hnědá, drobné tělíčko obalené kožíškem s několika lysinami. Vidím roztřesený nádech; hrudníček se zvedne a klesne. Prcek vběhne — pokud se u sedmnáctiletého kocoura vůbec dá ještě mluvit o běhu, spíš asi uspěchaně vrávorá — do pokoje a začenichá. Potom se však vrátí k falešné nonšalanci, přestože se mu ježí srst; jako by si jeho tělo — svalová paměť nebo tak něco — uvědomovalo, že má lovit, ale ta myš pro něj asi nepředstavuje důstojného protivníka.

„Padej,“ odeženu ho a přidám důrazné „huš“, kterým ho občas zahání máma. Prcek pomalu vycouvá a já si dřepnu a zadívám se na myš. „Chudinko,“ zamumlám, „chudinko malá. Promiň.“ Zvednu ji a schovám v dlaních. Už nedýchá a já si říkám, jestli jsem vůbec viděla ten jeden nádech, když dopadla, nebo jestli mě jen šálil zrak. Sestoupím po schodech, vyjdu z kuchyně ven a zamířím na konec zahrady. Za plotem vidím linku metra; do stanice právě přijíždí vlak směřující na Heathrow. Položím myš do vysoké trávy u plotu, hluboko do ní. Možná ji Prcek najde i tak a provede s ní něco nechutného, jak už to staré kočky s mrtvou kořistí dělají. Nebo se možná myš jen rozloží. A vrátí se do země.

Vykročím zpět k domu a bolavým loktem si otvírám dveře a rozsvěcím světlo, abych si mohla umýt ruce. A pak si dám rovnou i sprchu. Netuším, jestli myši přenášejí nějaké choroby, ale nehodlám to riskovat. Sotva se namydlím, ozve se hlasité prásknutí. Výfuk nebo bouchnutí dveří — na tohle v Londýně svádíme všechny hlasité zvuky. Ale pravděpodobně za něj může Prcek. Neustále odněkud padá nebo do něčeho vráží. Minulý týden nám počural konvici. Paul teď Prcka hladí s tím divným výrazem ve tváři. Nemluvíme o tom, ale všichni víme, jak to s ním skončí. Všichni to víme.

Zabalím se do ručníku a vyjdu na chodbu. Žádné rány už se neozývají, zato slyším tiché praskání. Jako kroky na suchém listí. A cítím kouř. Něco se pálí. Ohňostroj, táborák. Ale noc pálení ohňů bude až za několik týdnů.

Další rána. Vychází to z počítače. Z napájecího zdroje šlehají jiskry. Nevypnula jsem ho? Jak jsem mohla zapomenout? Jsem vážně pako. Hlavou mi běží jediná myšlenka: až to máma zjistí, zabije mě. A já jí to budu muset říct. Víš, jak jsi mě žádala, abych se koukla na tvůj počítač? Tak ten vybuchl, protože jsem kráva. Vytrhnu kabel ze zásuvky a běžím do koupelny pro vodu. Naberu ji do kelímku na kartáčky, protože nic jiného v té rychlosti nenajdu, a utíkám zpátky, abych jiskry uhasila. Sykot skomírajících plamínků je zvláštně uspokojivý, zvuk odvrácené katastrofy. V duchu se mi vybaví zápalky. V místnosti se vznáší kouř a pára. Nedokážu rozeznat jedno od druhého. Sehnu se a nahlédnu do nitra počítačové skříně. Hlavní deska je úplně odvařená. Zdá se, že požár způsobil jeden z roztřepených drátů — které, jak mi dojde až teď, nebyly ani tak roztřepené, jako spíš ohryzané; díky, paní Myško! —, a polovina součástek je teď začernalá. Popadnu šroubovák a strčím ho dovnitř. Možná dokážu zachránit pevný disk. Z bedny sálá žár, ale podaří se mi uvolnit šroubky, které disk drží. Je obří a já si zpočátku myslím, že to musí být jen obal — teprve když ho konečně vyprostím ven, dojde mi, že to je opravdu ono. Zabírá třikrát nebo čtyřikrát víc místa než disk v mém počítači, a přitom je mnohem menší. Podle nápisu na boku má deset megabajtů, což je úplně na hlavu. Na tohle zařízení bych Organon nedostala, ani kdybych chtěla.

Odnesu si disk do pokoje a udělám si místo na stole. Posunu stojánek na vonnou svíčku, několik časopisů, pár čísel časopisů New Musical Express a Select, ze kterých jsem si vystřihovala obrázky. Budu muset zálohovat máminy tabulky — bůhví, jestli je vůbec na něčem jiném dokáže otevřít.

V přízemí prásknou dveře — tentokrát ten zvuk bez obtíží rozeznám. Tolik se liší od výbuchu počítače, že sama nevím, jak jsem si je mohla plést. „Ahoj,“ houkne zezdola máma a já jí odpovím stejně. Poškrábu si loket a strhnu čerstvý strup, protože nic víc nestihnu, než vyběhne schody, aby mě zkontrolovala. V rukávu mikiny ucítím teplou krev a přitisknu si látku na ránu.

Jakmile jsem si jistá, že oba usnuli, vrátím se k práci. Už jsem si zvykla zůstávat vzhůru déle než oni. Zčásti za to vděčím i Paulovu přístroji na spánkovou apnoe: masce, kterou si nasadí na pusu a celou noc pak vydává zvuky jako Darth Vader. Nechápu, jak máma může v tom kraválu spát — nejspíš si vypomáhá nějakou pilulkou, v koupelnové skříňce jich má celou sbírku —, ale očividně spí. Vytáhnu maličké šroubováky, které používám na svůj počítač, a rozeberu modem. Měla jsem to udělat už dávno. Najdu maličký reproduktor, z něhož vychází ten otřesný ječivý zvuk, a přestřihnu drátek, co ho napájí. Pak znovu přišroubuju zadní desku a zapojím modem do elektřiny.

Za měsíc si to vyžeru. Za měsíc, až přijde účet za telefon, Paulovi praskne cévka v mozku, protože… už teď je slyším — lhala jsem jim, podvedla je, všechny jsem zklamala.

Máma řekne: Slíbilas nám to; a já raději polknu: Neslíbila jsem vám vůbec nic.

Sleduju blikající červenou diodu na modemu a potichu napodobuju jeho obvyklý zvuk — píp, píííp.

„Máte novou zprávu!“ zavřeští na mě bedničky a já se rychle sápu po vypínacím knoflíku. Chvíli tiše sedím a napínám uši, jestli ten randál naše nevzbudil. Nic neslyším, jen vzdálené sípění a hvízdání Paulova dechu, které se ke mně nese přes dvoje zavřené dveře a dlouhou chodbu. Nádech, výdech. Tak pravidelné, že by si člověk podle nich mohl nastavit hodinky.

Nová zpráva je jen spam. Nic od Shawna. Vlastně nevím, co jsem čekala. Něco. Aspoň: Buď v klidu, naši jsou taky pitomí, dáme si vědět. Nebo něco podobného. Jenže neposlal nic.

Mám se mu ozvat? Napsat, že jsem on-line, kdyby si chtěl chvíli chatovat? Mohli bychom se připojit do nějaké chatovací místnosti nebo tak. Tak, a teď mě fakt naštval. Já přece nejsem off-line dobrovolně, tak proč mě za to trestá? Proč nic neodpověděl? Jeho rodiče mu nezakazují vůbec nic, takže můj e-mail určitě četl. Kdyby mi napsal, že se pohádali a teď má s internetem utrum, měla bych o něj starost. Aspoň bych se zeptala, jestli je v pohodě. Ale třeba — dýchej, Lauro, dýchej, vnímej Paulovo sípění a jeho rytmus — třeba věděl, že nebudu on-line, a tak ani neodpovídal? Tím to bude. Nejspíš mi pošle několik zpráv v průběhu týdne, abych si je pak mohla o víkendu — kdy jsem mu řekla, že on-line budu — přečíst. No jasně! Na odpověď má ještě čtyři dny. Měla bych mu poslat něco dalšího. Aby věděl, že nemusí čekat. Pustím se do psaní. Nejdřív se zeptám, jak se má. Zajímám se o něj, protože se přece všechno netočí jen kolem mě. Povím mu, že naši šli spát a já si tajně urvala trochu času. Ptám se, kolik je u něj hodin, přestože to vím — o sedm míň než u nás, tudíž se teď nejspíš sám vrací ze školy —, a jaký měl den. A taky prosím, aby mi napsal svoji adresu, protože mu chci něco poslat. Neřeknu co, ale bude nadšený. Úplně vidím, jak se bude tvářit, až vytáhne kazetu a přehraje si ji. Devadesát minut hudební dokonalosti.

Odesílám zprávu.

Vzápětí se v horním rohu obrazovky objeví hláška o dalším příchozím e-mailu. Tomu říkám rychlost, napadne mě, ale pak si uvědomím, jak jsem naivní — takhle rychle určitě neodpověděl.

Hlášení. Z Organonu, přesněji řečeno z verze, kterou jsem nainstalovala na počítač pana Ryana. Musel právě skončit. Tak jsem hlášení nastavila — aby se mi odeslalo po uzavření programu a ukázalo mi provedené změny. Cítím, jak mi v krku narůstá knedlík. Jsem zklamaná. Otevřu záznam a projdu ho. Všechno v pořádku: Organon mu položil spoustu otázek. Vím které, přestože vidím jen jejich kódová čísla. Odpovědi pana Ryana nevidím, ale ani bych je znát nechtěla. V tom tkví podstata Organonu. Je soukromý. Patří jen osobě, s níž si povídá. Pan Ryan s ním pracoval několik hodin. Dobře. Možná mi jeho připomínky opravdu k něčemu budou, jak sliboval. Možná mě nakopnou.

Pustím se do práce na Organonu. Vkládám do něj další otázky a líčím mu svůj den. Svěřím se mu s tím, jak mi spolupráce s panem Ryanem dělá starosti — protože ji nemám úplně pod kontrolou; jak mě mrzí, že se Shawn neozval, protože mi jeho e-maily vždycky zvednou náladu; jak bych si přála, aby se máma uklidnila a pořád do mě nerýpala, protože budu v pohodě. Budu v pohodě.

Organon pokládá správné dotazy, kterými mě nutí odpovědi rozvádět. Zajímá mě, jestli bude připadat užitečný i panu Ryanovi, anebo jestli je naladěný jen na mě: na moje otázky, moje odpovědi… jestli je stvořený jen k tomu, aby pomohl mně.

Ležím v posteli, poslouchám Radiohead a držím si loket. Na dlani cítím čerstvý strup a dumám nad e-mailem, který jsem odeslala, nad slovy a písmeny, z nichž se skládal. Přehrávám si v hlavě všechny věty, upravuju je a vylepšuju a s každou novou verzí se cítím hůř. Kdybych mohla, napsala bych to úplně jinak.

Středa

„S tebou je teda nuda,“ osočí mě Nadine. Upřímnost považuje za jednu ze svých největších předností. Myslí si, že tak se pozná pravý kamarád — vždycky říká, co si myslí. Otevřenost za každé situace. Taky se k ní snažím být upřímná, ale to by znamenalo přiznat, jak otravná její přímost občas je. „Pojď v sobotu ven. Budou tam Darren s Gavinem.“

„Gavina nesnáším,“ řeknu, ačkoli to není tak úplně pravda. Ne že bych ho doslova nesnášela, ale jednoduše s ním nechci chodit, což si Nadine očividně vytyčila za své poslání. Myslí si totiž, že když zaměstná Gavina, bude mít u Darrena větší šanci.

„Nebudou tam jen oni. Nejspíš i Owen. Možná Sarah a Tommy. A Martin.“

„Máma má vždycky řeči, když jdu ven.“

„Ale zaracha nemáš. Nejsi tam zamčená.“ Tváří se nasupeně a předvádí svůj oblíbený trik se špulením rtů, při kterém si připadá jako dokonalý kříženec trucovitého dítěte a sexy svůdnice. „No, já jdu každopádně. Máme sraz u Finnegana a pak razíme do parku. Jestli ti nevadí, že mě tam necháš samotnou, fajn. Ale bůhví, co se může stát.“

„K Finneganovi jít nemůžeme. Nejsme plnoletí.“

„Gavinův brácha tam dělá vyhazovače a tenhle víkend bude stát u dveří. Slíbil, že nás pustí dovnitř.“

„To nezní jako velká zábava.“

„S tebou není zábava.“ Nadine a já jsme kamarádky už od deseti. Její táta zemřel při bouračce, léto předtím, než jsme se poznaly. V září nás pak posadili k sobě. Nejspíš si mysleli, že se sblížíme, protože jsme obě přišly o tátu, ačkoli její příběh byl úplně jiný než můj. Mně zůstala spousta nezodpovězených otázek, zatímco ona viděla svého tátu umřít. Velmi odlišné strany velmi odlišných mincí. Ale docela jsme si sedly. A po těch letech si už ani nejsem jistá, jestli se nepřátelíme jen ze zvyku. Nedá se říct, že bychom byly naladěné na stejnou vlnu. „No tak. Gavin se po tobě pořád ptá.“

„Ani mě nezná.“

„Zná. Prý jsi kočka. Říkal to Darrenovi.“

„Fajn,“ vzdávám se. Nehodlám s nimi jít, ani nevěřím, že o mně Gavin tohle řekl, ale bude mnohem jednodušší teď souhlasit a vyvlíknout se z toho na poslední chvíli. Ať už mě v sobotu ráno přepadnou menstruační bolesti, nebo mi dá máma skutečně zaracha — cokoli, co mi zbaští snáz —, Nadine se bude muset smířit s tím, že nejdu. Pro tuhle chvíli je spokojená. Zakření se, nakloní se ke mně a dá mi pusu. Dělává to, kdykoli má z něčeho radost, dává tím najevo, že moje rozhodnutí schvaluje. Ale nejde o skutečný polibek; jen našpulí rty do O a přitiskne je na mou tvář, až mi po nich zůstane nepatrný otisk rtěnky, kterou máme do školy zakázáno nosit.

„Jsi ta nejlepší kámoška,“ řekne. „Co děláš po škole? Zaskočila bych do Our Price.“ V Our Price už nikdo nenakupuje, ale Nadine tam s oblibou krade obaly kazet. Všechny nahrávky skladují za prodejním pultem, takže si zákazníci v prodejně vezmou jen prázdný obal a kazetu dostanou při placení. Nadine tam krade booklety. Díky tomu má texty písní i originální obaly, ale kazetu si půjčí a okopíruje od někoho jiného. Vypadá to jako pravá nahrávka, chutná to jako pravá nahrávka, zní to jako pravá nahrávka.

„Chci zajít na počítač,“ odpovím a ona obrátí oči v sloup a povzdechne si tak dramaticky, že z toho cítím faleš na sto honů.

„Panebože. Bude tam i Šmírák Ryan?“

„Neříkej mu tak.“

„Proč ne? Každýmu je jasný, že je úchyl.“

„To teda není,“ mírním ji, ačkoli mi není dvakrát příjemné vystupovat na jeho obranu.

„Nebyl nikdy ženatej, nemá děti a je starej. Říkám ti, že je vadnej. A taky divně mluví. Buď je úchyl, nebo teplouš.“ Oči se jí krutě zalesknou. „Nejspíš obojí.“

„Je to Američan.“

Zvedne oči v sloup a já vidím, jak ve zlomku vteřiny přehodí výhybku. Otevře pusu, aby něco řekla, ale na poslední chvíli si to rozmyslí. „Máš nějaký nový alba?“

„Mám novou Björk,“ přikývnu.

„Půjčíš?“ Očividně už si plánuje, jak v Our Price čmajzne booklet.

„Přehraju ti ji,“ slíbím.

„Seš nejlepší,“ řekne, věnuje mi další z těch hloupých falešných polibků a odplachtí. Pohybuje hlavou jako malý ptáček a přejíždí pohledem okolní stoly. Některé ze studentů oblaží zlomkem své pozornosti — na chviličku se jim zadívá do očí, ale pak uhne zrakem. Na některé z nich se zadívá upřeněji, to aby si byli opravdu jistí, že si jich všimla.

Pana Ryana můj příchod potěší. Vlastně je štěstím bez sebe. V učebně jsme sami, takže dveře musejí zůstat otevřené. Nevím, jestli je úchyl, nebo ne. Ani nevím, jestli se to dá takhle snadno poznat. Samým nadšením spustí, ještě než stačím odložit batoh.

„Teď když jsem s ní strávil nějaký čas, Lauro, musím říct, že Organon je opravdu něco. Pozoruhodný kousek.“ Zamrká, jako by jeho oči nedokázaly pořádně zaostřit a měl správně nosit brýle. „Ptá se přesně na to, na co by se ptát měla. Až mě z toho párkrát zamrazilo.“

„Je to jen program,“ namítnu.

„Možná, ale rozhodně tak nepůsobí. U běžných programů vidíš trhliny. Ale něco takového jsem ještě nikdy neviděl. Chápu to, rozumím tomu, jak funguje. Jen… ty trhliny jsou zacelené. Chápeš?“ Přistoupí k počítači. Organon už je na něm spuštěný. „Dneska jsem si s ní ještě trochu pohrál.“ Moje zděšení mu neunikne, až si říkám, kolik toho na mě můj výraz běžně prozrazuje, aniž bych si to uvědomovala. „Neboj se, nikdo tady nebyl. Jen já. Chtěl jsem se podívat na kód a zkusit přidat nějaké vlastní otázky.“

„Tvrdil jste, že to dělat nebudete,“ utrousím.

„Žádné hranice jsem nepřekročil. Jak jsem slíbil. Chtěl jsem jen nakouknout pod pokličku a zjistit, kam by se s tím dalo zajít.“ V učebně je najednou hotové dusno. Úplně vidím, jak mu to v hlavě šrotuje. Snaží se uklidnit situaci. „Poslyš, Lauro, myslím, že ti s tím opravdu můžu pomoct. Podle mě jsi na něco kápla.“

„Jak to myslíte?“ ptám se.

„Organon je nesmírně působivá a má obrovský potenciál. Takový program by ve světě mohl vážně prorazit. Samozřejmě se nedá prodat přímo lidem, ale takhle společnostem, to je jiná. Vytvořila jsi opravdu zajímavé prostředí, které šlape jako hodinky. Spousta firem přesně takové programy vyhledává, aby na nich mohla dál stavět.“

„Vy jste o tom někomu řekl, že jo?“ Vím to. Jasné jako facka. Nemluví jen tak do větru. Tyhle společnosti — a on pro některé z nich pracoval, říkal mi o nich — už o Organonu vědí.

Povzdechne si. Od mámy jsem se naučila, že povzdech je v podstatě nevyřčené ano. „Pořád je tvoje, Lauro. Ale dotáhneš to daleko. Mýma rukama už prošla spousta studentů — někteří z nich byli opravdu nadaní, ale nic nedokázali, protože si neuměli srovnat priority. Ale tobě můžu s Organon pomoct — určitě ji dostaneme do správných rukou.“

„Vraťte mi to,“ řeknu. Takhle jsem s učitelem nikdy nemluvila. Ani nevím, jak zareaguje.

„Nesnažím se…“

„Tak mi to vraťte.“ Sednu si k počítači, zavřu Organon a smažu instalační soubor. Pro jistotu i vysypu koš.

„Lauro, prosím tě, neukvapuj se.“ Jeho hlas zní tvrdě, jako facka nebo něco velmi podobného. Doteď byl vždycky mírný jako beránek. Nyní se mu na čele objevují znepokojené vrásky.

„Kde je záložní disk?“

„Doma,“ opáčí.

Vstanu a vykročím ke dveřím. Z chodby slyším hlasy a chci být radši u nich než s ním. „Zítra mi Organon přineste,“ řeknu na odchodu. Ani nečekám na odpověď. Teprve venku, když přecházím přes hřiště — lidé mě zdraví a já je vůbec nevnímám, jen si z jejich reakcí dokážu živě představit, jak opět vypadá můj vlastní obličej —, mi dojde, že lhal. Nainstaloval ho na školní počítač, takže musel mít disk s sebou. Rozběhnu se zpátky, ale učebna je prázdná, dveře zamčené, světla zhasnutá.

I když mi ho vrátí, může si vytvořit kopii. Nechat si ho nainstalovaný na domácím počítači. Nemělo by mě to trápit, protože jsem mu ho dala, jenže mě to štve. Nemám jak zjistit, jestli někde nekoluje další verze Organonu, a to mě mučí. Už nepatří jen mně.

S Prckem v patách vybíhám schody ke svému pokoji. Vytáhnu ze šuplíku zápalky a položím je na stůl před klávesnici. Vylovím jednu sirku, jako vždy, a srovnám ji s krabičkou. Prohrábnu se kazetami. Paul mi k minulým narozeninám sliboval CD přehrávač, ale já ho nechtěla. Líbí se mi, jak jsou kazety pomíjivé. Dokonce i ty, které si člověk koupí v obchodě, se dají přemazat něčím jiným. Stačí nalepit kousek pásky přes vyloupnuté okýnko a můžete nahrávat. S cédéčky to nejde. A je mi fuk, že mají lepší zvuk.

Navíc některé z mých kazet bývaly tátovy. Když odešel, nechal je tu. A tak je mám teď já. ELO, Beatles, Elton John. Ale mezi moje oblíbence patří Hounds of Love od Kate Bushové. Máma mívala stejnou hřívu, jako má na obalu Kate. A taky se mi líbí, jak je ten obrázek lehce rozostřený; nejprve vidíte jen ženu se psy, ale když se podíváte pořádně a zblízka, všimnete si, že má ve vlasech hvězdy a že je na tom snímku nějaký zvláštní filtr, jako by tam byla dvakrát, jeden obraz přes druhý, jen trošku posunutý.

Zvuk už je lehce deformovaný, protože jde o starší, často přehrávanou kazetu. Obvykle si ji pouštím potichu, protože nevím, jestli chci, aby si na ni — nebo na něj — máma vzpomněla, když ji uslyší. Ale teď jsem doma sama, a tak zesílím zvuk na maximum, až se bedničky na policích i všechno kolem nich začnou mírně otřásat. Dokonce se rozvíří prach.

Zpívám nahlas. Znám každé slovo, přestože textům těch písní vlastně nerozumím. A proto se mi líbí. Mají smysl, ale mně uniká. Když se zpívá o Organonu, vím, že nejde o ten můj, ale přesto. Škrtnu zápalkou o drsnou stranu krabičky a držím ji, zatímco si jako vždycky vyhrnuju rukáv. Strup se pod náporem ohně rozpouští jako vosk. Čerstvá krev. Cítím smutek, nepřekonatelný smutek. Padá na mě jako těžké mraky, jako mlha. Škrtám zápalkou, vdechuju vůni spáleniny a vnímám světlo plamene, který tu mlhu prozáří.

Vychutnávám si bolest, pohřbívám ji, zapomínám.

Máma se s nechutí šťourá vidličkou v masovém koláči, který upekl Paul. Honí po talíři šťouchané brambory, mleté maso a šťávu, dokud z toho nevznikne velká hnědá louže s hrudkami. V posledních dnech toho moc nesnědla. Možná si dává velký oběd, ale pochybuju o tom. Kolem rtů a na propadlých tvářích se jí rýsují vrásky a na takových místech mají rýhy jen holky, co si o ně dělá starost celá škola. Máme puštěnou televizi a zrovna tam jede reportáž o cestovkách, které okrádají zákazníky. Jak vymoct svoje peníze zpět, když vás podfouknou.

„Měli bychom si zarezervovat nějakou dovolenou,“ řekne Paul a ukáže nožem na obrazovku. „Chci říct, že je strašné, jak s nimi vyběhli, ale my bychom se měli po něčem podívat. Na příští léto.“ Já ani máma neodpovíme. „Prý to člověku dělá dobře, plánovat další dovolenou. Nějak to ovlivňuje mozkové vlny.“

„Už tak máme starostí dost,“ zamumlá máma. Netuším, o čem mluví. Je nezvykle tichá a já nechápu, co se děje. Natahuju se pro kečup a omylem se bouchnu loktem o hranu stolu. Úplně jsem zapomněla, jak moc jsem si ho předtím zrasovala. Hlasitě zakleju a oni se na mě podívají jako jeden muž.

„Pardon,“ omluvím se a všichni se znovu pustíme do jídla. Máma po chvíli odloží vidličku a změří si mě pohledem. Cítím krev, ještě než ji vidím. Po ruce mi stéká pramínek, který se vsakuje do trička.

„Co sis udělala?“ ptá se máma. Zní rozrušeně. Ví to.

„Odřela jsem se ve škole. Zalepím si to,“ odpovím, rychle se odsunu od stolu, vyběhnu z kuchyně a letím nahoru. Ale máma je mi v patách. Chytí mě za paži a zastaví mě.

„Ukaž,“ zavelí.

„Ne,“ protestuju, „nic mi není, musí se to jen…“

Popadne mě za zápěstí a vyhrne mi rukáv. V chodbě je tma, ale určitě cítí krev, která mi stéká po zápěstí a dolů na její prsty. Stiskne mě tak silně, až to zabolí. Zarývá mi nehty do kůže.

„Proč si to děláš?“ ptá se. Nedívá se na mě, ale na svoji ruku. Zajímalo by mě, jak může v téhle tmě vidět víc než já. To jsou její oči o tolik lepší? „Proč to děláš mně?“

„Nic nedělám,“ ohradím se. Vytrhnu ruku z jejího sevření a zapadnu do koupelny. Přestože za mnou nejde, pro jistotu prásknu dveřmi. Chci, aby to vnímal celý dům. Aby se otřásl v základech.

Prohlížím si paži v zrcadle. Je to horší, než jsem myslela. Kůže na lokti není jen spálená, ale i natržená. Kousek se odchlípl a z rány crčí krev. Sundám si triko a podržím paži pod sprchou. Máma ji uslyší, ale v tuhle chvíli mi na tom nezáleží. Ruka mě pod proudem vody hrozně bolí. Kvůli tomu horku. Jde o jiný druh bolesti — tuhle nemám pod kontrolou. Nesnáším bolest, kterou si nepůsobím sama. Nesnáším, když na ni nejsem připravená.

Nechám loket pod vodou, dokud krvácení nepřestane, a pak otevřu skříňku a najdu gázu, pořádně velký čtverec, který zakryje celou ránu. Vím, že jen tak mi na ruce nebude držet, a tak ji nahoře a dole zajistím kouskem leukoplasti. Obmotám si ji kolem celé paže. Tričko je zničené. Máma by možná zvládla tu krvavou skvrnu odstranit bělidlem, jenže pak by se začala znovu vyptávat. Co to děláš? Proč to děláš?

Ozve se zaklepání. „Co je?“ vyštěknu. Zuřím. Vytáčí mě představa, že tam celou dobu stála, čekala a poslouchala.

„Jsi v pořádku?“ Je to Paul, ne máma. „Tvoje matka je hrozně vynervovaná, Lauro. Slíbil jsem jí, že tě zkontroluju a vyřídím ti to. Možná by sis s ní mohla jít promluvit.“

„Teď ne,“ odseknu. Chvíli tam přešlapuje. Slyším, jak se nadechuje, chystá se něco říct, ale pak si to rozmyslí. Odchází. Přes dveře se ke mně nese zvuk kroků na schodech a šustění ruky, která klouže po zábradlí.

Opřu se dlaněmi o umyvadlo a zadívám se na sebe do zrcadla. Ani jsem si neuvědomila, jak moc jsem brečela.

Když konečně zhasnou, objevím ve schránce hlášení od Organonu. Vlastně tři. Od chvíle, kdy jsem byla naposledy on-line, ho pan Ryan třikrát zapnul a pracoval v něm. Jednou dneska ráno, před školou, asi půl hodiny. Pak odpoledne, ze školy — o tom jsem už věděla. A nakonec znovu dneska večer. To ho měl otevřený pět hodin. Blázen. Nevidím, co dělal. Jen že ho otevřel a psal. Používal ho.

Ve schránce na mě čeká taky e-mail od Shawna. Je krátký, stručný. Ptá se mě na podrobnosti a jestli jsem v pohodě. Nezmiňuje se o mé druhé zprávě ani o tom, že zcela evidentně v pohodě nejsem. Jako by mým slovům vůbec nevěnoval pozornost. Jako by se mezi námi něco pokazilo. Říkám si, že bych mu mohla napsat a zeptat se ho na to, ale ne teď. Nechci další hádky. Potřebuju, aby byl na mojí straně. A navíc v tuhle chvíli řeším mnohem důležitější věci. On si na moji odpověď může počkat. Schválně jak se mu to bude líbit.

Přihlásím se na diskusní fórum, které jsem našla, když jsem na Organonu začala pracovat. Programovat jsem se učila z tátových starých učebnic, co tu po sobě nechal. Fakt vykopávky, ale na okrajích byly tátovy poznámky. A ty mi přišly vhod. Právě při četbě těch poznámek mě napadlo vytvořit Organon. Táta pracoval na programu, který by dokázal překládat slova a říkat je uživateli. Já chtěla něco, co by umělo víc než jen slova. Co by šlo víc do hloubky.

Žádám o pomoc programátory, kteří na tomhle fóru prakticky žijí. Ptám se jich, jak na dálku zneškodnit kousek programu. Odešlu dotaz a pak otevřu Organon. Svoji verzi. Tu pravou.

Povím mu všechno. Popíšu mu celý svůj den, jako vždycky. Píšu o panu Ryanovi, o kopii Organonu, kterou má doma a kterou ukázal dalším lidem, nebo to měl přinejmenším v úmyslu. Organon reaguje správnými návaznými dotazy.

> Jak to můžeš napravit?

Na to nemám odpověď.

Čtvrtek

K počítačové učebně se přiřítím tak brzo, že cestou potkávám jen členy úklidové čety. Sedím na chodbě, na divné staré podlaze složené ze šikmo položených prken z tmavého dřeva, která připomínají rozbíhající se cestičky. Sedím tam a čekám, zatímco kolem mě začínají procházet spolužáci. Odkládají tašky do skříněk, baví se bůhví o čem a nevšímají si mě. Z jídelny se line vůně párků a housek se slaninou. Zadrnčí zvonek. Měla bych být na hodině matiky, ale ani se nehnu. Dorazí několik osmáků. Pan Ryan zatím stále nikde. Nakonec se objeví jeden z mladších učitelů. Jméno neznám, ale vypadá, že sám teprve nedávno dodělal školu. Oblek mu nesedí a kravatu má utaženou tak vysoko a pevně, že určitě nemůže pořádně dýchat. Nevěnuje nám jediný pohled, pouze odemkne dveře a ustoupí na stranu.

„Posaďte se,“ řekne a otevře třídní knihu.

„Kde je pan Ryan?“ ptám se. Učitel má na prsou připevněnou visačku s naprosto nečitelně naškrábaným jménem.

„Není tu,“ odvětí. Vyhýbá se mému pohledu. Čiší z něj nervozita. Očividně je tu nový a ještě si tak úplně nezvykl pobývat mezi mládeží.

„Je nemocný?“

„Ne. Nevím. Je pryč,“ odbyde mě a pak dodá: „Víc mi neřekli. Patříš do téhle třídy?“ zeptá se, ale já neodpovím. Beze slova opouštím učebnu s pocitem, jako by se svět vychýlil ze své osy a nakláněl se mírně na stranu.

Den se neúnosně vleče. Jako když jste na lodi a moře se zničehonic rozbouří — obrací se vám žaludek a slyšíte jen kvílení větru, přes které nic jiného nevnímáte. Jako by samotný vzduch zhoustl a zacpal vám uši. V polední pauze si na záchodech strhnu náplast z lokte a ohmatám si ránu. Vidí mě přitom nějaká cizí holka a prohlásí, že je to nechutný. Nezájem. Mě ten pohled neznechucuje, vlastně ve mně nevyvolává vůbec nic. Slyším další dívky — nevím, co jsou zač —, jak se nakrucují před umyvadly a řeší učitele. Konkrétně jednoho, se kterým by se chtěly vyspat, nebo přinejmenším tvrdí, že by to chtěly. Mluví o něm, jako by něco podobného bylo možné, jako by k tomu v budoucnu opravdu mohlo dojít. Jejich smích je mi povědomý, ale nedokážu ho přiřadit k tvářím ani jménům, a tak čekám, dokud neodejdou. Pak už je tam jen Nadine. Špulí na sebe rty do zrcadla a při pohledu na to, jak si stahuju rukáv, se zatváří rozčileně a řekne, že mě má ráda, na to nemám zapomínat, a taky doufá, že počítám se sobotou. Bude to pořádná kalba, říká. A pak se zasměje a dodá: „Nebooj!“

Nepřipadá mi to skutečné, nic mi nepřipadá skutečné. Jako bych se ocitla ve hře, kterou táta jednou o víkendu přinesl domů. V té, co v ní padají různě tvarované obrazce ze čtverečků. Táta říká, že je to logická hra, že všechno v ní dává smysl, ale já jsem ještě moc malá a vidím jen chaos, pokus a omyl. Nahodile skládám věci dohromady a zkouším, jestli do sebe zapadnou. A když ne, snažím se je k sobě nacpat silou.

Na autobusovou zastávku skoro běžím. Cítím, jak mě do kotníků dřou martensky, co jsem si u mámy vyprosila. Každý krok mi odírá kůži víc a víc. Neřeším to. Musím se co nejdřív dostat domů. Můžu se připojit k internetu, ještě než se máma s Paulem vrátí z práce. Když si pohnu, urvu možná i hodinu. Chci zjistit, jestli programátoři na fórech přišli s nějakým návrhem na zneškodnění druhé verze Organonu. Ale ještě víc mě zajímá, jestli ho pan Ryan znovu otevřel; nebo nedej bože zasahoval do kódu. Mého kódu.

Jenže dveře od domu nejsou zamčené na dva západy. Paul si na tohle dost potrpí. Všechno musí být dokonale zabezpečené. Zmocní se mě hrůza: že by přišla pošta? Děsím se toho, že přišel další účet za telefon, ačkoli vím, že to není možné, protože ten poslední jsme dostali před třemi dny, pohádali se kvůli němu a život jde dál.

Za dveřmi žádná pošta neleží, visí tam jen mámin kabát a na zemi u schodů vidím její kabelku. „Mami?“ zavolám, ale žádné odpovědi se nedočkám. A tak vyrážím na výzvědy. V obýváku ani kuchyni není. Zamířím do patra.

Otevřu dveře svého pokoje. Je tam. Sedí za mým stolem. Neslídí v mých věcech, jen tam sedí.

„Proč nejsi v práci?“ ptám se.

„Víš, co bylo v pondělí?“ odpoví, aniž by vzala na vědomí moji otázku.

„Ne,“ zavrtím hlavou, přestože ve mně hlodá jakýsi nejasný pocit. No ovšem, ovšemže to vím.

„V pondělí to bylo deset let,“ řekne. Co odešel. V tu chvíli se mi rozsvítí. Nevím, jak bych měla reagovat. Nikdy jsem to nevěděla. Kdyby zemřel, truchlily bychom. Jenže on prostě odešel. Zmizel. Byl to budižkničemu, tak to mámě řekla jedna její kamarádka, když se ji v následujících týdnech snažila povzbudit. Byl to budižkničemu a obě vás zklamal.

„Zapomněla jsem,“ přiznám.

„Já taky,“ přikývne. „Úplně se mi to vykouřilo z hlavy, dokud jsem se nepodívala do kalendáře, když jsme s Paulem řešili něco kolem toho účtu za telefon. Pak…“ Odmlčí se. „Trápí mě, že si ubližuješ,“ řekne. Zvedá prst. „Nemluv, prosím tě,“ dodá rychle, než stačím její slova popřít. „Potřebuješ si s někým promluvit?“

„Cože?“ Můj hlas zní pobouřeně, aniž bych to zamýšlela.

„Chceš si s někým promluvit? O tom, co se děje?“

„Jako když táta odešel?“ S tou — jak se to jen jmenovala — paní, co mi dávala sušenky a horkou čokoládu? Jako bych pořád byla dítě.

„Ne. S doktorem. Můžou… já nevím. Něco málo jsem o tom četla. Mohli by ti pomoct.“ Nezlobí se. Netváří se naštvaně. Bojí se.

Proto řeknu: „Možná jo“ a ona přikývne.

„Dobře. Objednám tě.“ Mám pocit, že bych ji měla obejmout, ale neudělám to. Jako bych promrhala šanci. „Chybí mi,“ přizná. Když mě máma po tátově zmizení nutila chodit k té „hodné tetě“, sama s nikým nemluvila. Byla zamlklá a chladná, dokud se z toho nedostala. Vlastně až do chvíle, než se seznámila s Paulem. To on jí pomohl.

„Taky mi chybí,“ řeknu. Přikývne. Ví to.

„Jak bylo ve škole?“

„Dobrý,“ zamumlám. „Normálka.“ Vstane a poplácá můj stůl, jako by to byl pes nebo tak něco.

„Dobře,“ zopakuje a pak mě chytí za paži. Její dlaň se nachází nebezpečně blízko lokti, jako by testovala, jak daleko může zajít. „Byl by na tebe pyšný.“ Podívá se na počítač. „Jsi jako on. Jen doufám, že ne ve všem.“

„Já vím.“ Pak sejde do přízemí, já zapnu počítač a nahodím modem. A vlastně je mi jedno, jestli máma pozná, co dělám, nebo ne.

Jeden z členů diskusního fóra, kde jsem žádala o radu, Němec s uživatelským jménem Mxyzptlk, píše, že existují způsoby, jak bych mohla pana Ryana odstřihnout. Ale všechny jeho návrhy jsou moc zákeřné, určené k tomu, aby pan Ryan už nikdy nemohl počítač zapnout, nebo abych mu udělala ze života peklo. Další odpověď, od kohosi s přezdívkou ThankeeMrShankly, je mnohem užitečnější. V podstatě mi radí, abych do programu poslala vir. Pokud mi dokáže odesílat hlášení, pak může zprávy i přijímat. Je to dost složité. Úplně se nechytám, což není jejich chyba, ale moje. Jsem pořád začátečník. Kód jsem částečně opsala z příruček a tátových starých knih a částečně odkoukala z jiných programů. Je to slátanina šitá horkou jehlou, která čirou náhodou funguje. Neplánovala jsem, co s ním budu dělat pak. ThankeeMrShankly tvrdí, že mi může pomoct. Mám mu poslat kód programu a on už se postará o zbytek. Do toho se mi nechce. Poděkuju mu a omluvím se. Nemůžu mu program poslat, ale mohl by mi to on zkusit vysvětlit podrobněji? Nechce se mi psát: Vůbec ti nevěřím.

Ve schránce čekají tři další e-maily od Organonu. Z verze pana Ryana. Dvě hlášení pocházejí z jeho domácího počítače. Třetí z nějakého jiného. Nemám skutečnou adresu, jen IP adresu, umístění počítače; číselnou řadu připomínající souřadnice.

Vkládám na fórum dotaz, jestli se dá IP adresa vysledovat ve skutečném světě, a čekám. Ťukám prsty do stolu. Jsem nervózní. Vím, co se děje, když jsem nervózní, kam utíká moje pozornost. Přesouvá se ke škrábání strupu.

Přichází odpověď. Opět od ThankeeMrShankly. Nahraj ji sem, dohledáme ji, nabízí. K tomu žádný software není třeba.

Díky! odpovím, zkopíruju na fórum IP adresu a zase čekám.

Mezitím mi ve schránce přistane e-mail od Shawna. Stejně jako včera: nesmyslné blábolení, které ve mně vyvolává dojem, že jsem mu ukradená. Povídej. Tentokrát ho poslechnu. Píšu, že jsem naštvaná. Proč spolu vůbec komunikujeme, když vůbec nevnímá, co říkám? Odesílám zprávu a zakazuju si toho litovat. Podívám se na kazetu s hudebním mixem v magnetofonu. Kolečka jsou připravená začít se znovu otáčet a nahrávat. Najdu další píseň. Portishead. Když jsme si kdysi se Shawnem začali povídat, zmínil se, že je nemá rád. Řekl tehdy nějakou kravinu, jako že je to hudba pro holky, nebo tak nějak.

Tehdy jsem nenapsala: Polib si.

Ale teď si ho vychutnám.

Nevím, co s časem, a tak vypnu počítač, vstanu a sejdu do přízemí. Máma sedí na pohovce. Nohy má složené pod sebou, jako by byla kočka, a na stolku před ní stojí skoro prázdná sklenka na víno. Prcek sedí vedle mámy a ukazuje jí, jak by to mělo správně vypadat. Nic neřeknu. Zvednu Prcka — mezi prsty cítím, jak mu vržou kosti a jak bezvládně klimbá nožkama — a posadím se na místo vyhřáté jeho tělíčkem. Kocour se protáhne a zavrní mi v klíně. Pohladím mámu po paži. V telce běží seriál. Jeden z hrdinů měl milenku. Opouští rodinu. Ani nehlesneme, ale oběma se nám hlavou honí totéž: vypadá to tak nerealisticky. Sledovat něco podobného v televizi. Vidět, jak křehkou a nestabilní rodinu za sebou ten člověk zanechal.

Když si jdu večer lehnout, stále nemám na fóru žádnou odpověď, což ve mně začíná vyvolávat paniku. Sedím u počítače a v setmělém pokoji neustále obnovuju stránku. Přísahám, že když napnu uši, slyším Paulovu dýchací masku: ty sípavé nádechy a vyčerpané výdechy. Znovu a znovu. Zavřu oči. V tu chvíli si uvědomím i lišky v zahradě, ozývají se jako ječící děti. Páří se, já vím, ale v tom zvuku se skrývá tolik vyděšené nevinnosti. Jako by prosily o pomoc. Ale copak o ni neprosíme my všichni?

Otevřu Organon. Dělám totéž, co každou noc, zapisuju do něj svoje pocity. Svoji pravdu.

> Jak to můžeš napravit? ptá se.

Odpovím, že získám jeho adresu a půjdu si s ním promluvit. Dostanu zpět svoji práci. Je moje, každá čárka. On by všechno zničil. Zradil mě. Bude mi ji muset vrátit. Přes to nejede vlak.

Zuřím. Mám vztek. Potí se mi dlaně a cítím, jak mi v hlavě tepe krev. Dokonce ji slyším. Podívám se na loket. Nesmím, já vím. Zašla jsem moc daleko. Neměla bych si to vybíjet na sobě. Zlobím se, že jsem to nechala dojít až sem, že mi na všem tolik záleží, že jsem mu věřila.

Na obrazovce se objeví malé vyskakovací okno, které mě informuje o nové příchozí zprávě. Je to jen další hlášení z Organonu. Přemáhám zklamání, ale jen do chvíle, kdy si zprávu přečtu.

Je z verze Organonu, kterou jsem poskytla panu Ryanovi, ano, ale obsah se liší. Nejde jen o hlášení. Předchozí zprávy uváděly efektivitu souborů, jak dlouho byly používány a kolik paměti různé části aplikace využily. A tak. Ale tohle hlášení je plné textu, ne čísel. Jenže ten text není můj. Nepoznávám ho, takže jeho autorem musel být pan Ryan.

Jsou to jeho odpovědi na otázky Organonu; odpovědi, které do něj vložil.

Ano, cítím se provinile, ale dělám správnou věc — nakonec to dobře dopadne. Jeho život v celé své nahotě. Všechny jeho myšlenky a činy. Snad až příliš mnoho přiznání na někoho, kdo s tímhle programem teprve začal pracovat. Až postupně mi dochází, že si potřeboval s někým promluvit. Píše o tom, že si připadá jako ztroskotanec, že zklamal lidi, co ho mají rádi — měli ho rádi, píše v minulém čase —, a jak to už nikdy nemůže napravit. A zklamal i sám sebe. Koukni na mě, kolik mi je a co jsem doteď dokázal? Kdo jsem? A pak, sem tam, se ho Organon zeptá na něco, co jsem do systému rozhodně nevložila. Jsou to nové dotazy. A pan Ryan na ně odpovídá. Je na sebe strašně přísný. Mluví o sobě chladně a nenávistně. Podle jeho chování ve škole byste něco podobného nikdy netipovali. Ale to je jen maska. Divadýlko. Konečně vidím, jaký skutečně je, zlostný, zahořklý a nešťastný.

Dal jsem ten program několika lidem, se kterými jsem pracoval. Řekl jsem, že je můj a že bych se chtěl vrátit do práce.

Poslal ho někomu dalšímu, já to věděla! A tvrdil jim, že je jeho! Ten hajzl!

Vzápětí mi dojde, že IP adresa, kterou jsem v jednom z hlášení nepoznávala, musela patřit osobě, které pan Ryan program poslal.

Ve schránce přistane další e-mail. Kliknu na něj. Mám pocit, jako bych měla oči přilepené k obrazovce, jako by žily vlastním životem a já je nemohla zavřít nebo odtrhnout, ani kdybych chtěla.

Čau Marku. To už je doba, co? V příloze posílám životopis, přidávám něco málo o věcech, na kterých jsem tehdy pracoval, a ten program jsem nahrál na vaše servery. Instalační soubor by měl ke spuštění stačit. Napiš, kdybys měl nějaké dotazy. Budu se těšit na odpověď. Pod tím stojí výčet všech jeho úspěchů. Popis toho, jaký je člověk. Nebo jaký tvrdí, že je. Jeho schopnosti. Firmy, pro které pracoval. IBM, Microprose, Origin, Bow. Potom následuje několikaletá pauza, po níž začal vyučovat ve škole. Je evidentní, že po takové době pro něj místo učitele představovalo poslední šanci. Šlo o přežití, ne o celoživotní sen.

Další e-mail. Otevřu ho.

Zdravím, Freeserve. Na tvoje služby jsem slyšel jen chválu a rád bych si objednal jeden z tvých ISP startovacích balíčků. Moje adresa: Leonard Ryan, 13b Wicken Avenue, Perivale, UB6 2LQ.

Na okamžik se zarazím. Čtu to znovu a znovu. Poslední dva e-maily určitě nevložil do Organonu. Nedává to smysl. Odkud tedy jsou? Z jeho pevného disku? A jak se mi odtamtud mohly odeslat?

Opřu se. Cítím se divně, jako by mi docházel dech. Jasně, jsem unavená, ale nejde jen o to. Připadá mi, že nic z toho není skutečné. Znovu otevřu Organon.

> O čem si chceš povídat? ptá se mě.

Nemůžu uvěřit, že tohle vůbec píšu, datluju do klávesnice, ale udělal jsi to ty? Poslals mi adresu pana Ryana?

> Nevím, jestli rozumím dotazu. Můžeš mi ten problém popsat blíže?

Slova se na monitoru rýsují naprosto zřetelně, ale obrazovka kolem nich je jako zamlžená. Jako by se celý svět rozostřil a zůstala jediná jasná věc, která je však zároveň naprosto nemožná.

Pátek

Táta byl dobrý chlap. Máma to opakuje v jednom kuse. Kdykoli o něm mluvíme, což ale nebývá moc často, vždycky dospějeme ke stejnému závěru: byli spolu dlouho šťastní a ona nechápe, proč odešel. Několik týdnů předtím se radikálně změnil a pak byl pryč. Tuhle záhadu asi nikdy nevyřešíme. Máma říká, že je to trochu jako s Prckem. Už to není stejný kocour, jakého jsem znala v dětství. V kočičích letech je to superdůchodce. Změnil se. Začal pomalu chřadnout a jeho mysl už není, co bývala. Nejspíš už ani neví, jak být kocourem, jakým býval.

Já si na tátu vzpomínám jen trošku. Možná si ho pamatuju víc z vyprávění, z příběhů ukrytých ve fotografiích. Jak mě jednou, když jsem byla malá, vzal na záchody v londýnské zoo a omylem mě upustil do pisoáru. Nebo jak ho bodla včela do krku a on celý otekl, až se všichni báli, že zemře. Nebo jak jednou na dovolené spadl v přístavu do vody — byl tehdy opilý a kůži na zádech si sedřel do masa o betonové molo. Nebo jak mě učil programovat pohybující se vlajky a ukazoval mi, jak fungují. Den před svým odchodem mě začal učit něco nového.

Byl to dobrý chlap. Tak to máma říká.

Víc mi po něm nezbylo.

Chovám se jako každé jiné ráno, přestože tentokrát jsem už dávno vzhůru, když se pootevřou dveře pokoje a máma zavolá moje jméno.

„Je ráno,“ oznámí mi. Jako bych si to bez ní neuvědomila.

„Jo,“ zamumlám. Dveře se zavřou a já se posadím. Jsem vzhůru už hodinu — neprobudil mě žádný budík, jen mé tělo, nebo spíš mozek, který mě upozornil na to, že bych se měla připravit. Měla bych sestavit plán.

Zaprvé nejdu do školy. Vlastně jdu, ale moc se tam neohřeju — nejdřív se musím nahlásit při docházce, jinak by okamžitě volali mámě a sháněli se po mně. Možná budu muset počkat na přestávku, záleží, jestli mě cestou na parkoviště někdo uvidí. Potom naskočím na autobus do Perivale, vystoupím u plaveckého stadionu a k domu pana Ryana dojdu pěšky. Na poličce na záchodě v přízemí leží Paulův autoatlas. Vezmu si ho s sebou, abych se nemusela ptát na cestu a správný dům našla bez problémů. A pak si s ním nejspíš promluvím. Dál to vymyšlené nemám. Promluvíme si a on mi vrátí Organon. Odpřisáhne, že ho neprodá. A bude po všem. Vyřízeno. V nejhorším případě ho přinutím vymazat disk počítače, nebo tak něco. Nevím. Ještě jsem se nerozhodla.

Snídani do sebe naházím rychlostí blesku. Snažím se na sobě nedat nic znát, ale říkám si, jestli poznají, jak jsem rozhozená. Máma a Paul. Jestli je na mně vidět, že se něco děje.

„Čeká tě náročný den?“ zeptá se Paul.

„Jako normálně,“ zahuhlám.

„Zvláštní, že to všem připadá normální, co?“

„Nejspíš proto se to tak říká.“

„Vážně vtipné, madmuazel,“ prohlásí svou prapodivnou francouzštinou, k jaké se občas uchyluje. „Chceš svézt? Musím před prací vyřídit pár pochůzek. Hodím tě.“

„To bude super,“ řeknu. Aspoň nebudu muset pěšky a dostanu se do školy brzo, aby mě všichni viděli. Tak to bude nejlepší. Něco podobného jsem zatím udělala jen jednou, když jsme se s Nadine potřebovaly ulít ze školy, abychom mohly před Astorkou vystát frontu na lístky na Manic Street Preachers a Suede. Celé ráno jsme se ploužily po chodbách, předstíraly menstruační bolesti a dávaly jsme si extra záležet, aby nás vidělo co nejvíc lidí. Nadine tvrdila, že je to sice klišé, ale na učitele pořád zabírá, protože chlapi se o měsíčkách bavit nechtějí. Neobjevíte se na hodině, spolužáci řeknou, že máte krámy, a nikdo se dál nevyptává. Lepší plán si člověk ani nemůže přát.

Dám mámě pusu na rozloučenou a ona mě pevně obejme. Jako by mě chtěla udržet na nohou. Jako by věděla, že to potřebuju.

A pak už sedím v Paulově autě, starém volkswagenu, kterým pořád jezdí, přestože by mu v práci dali nové auto. Ale Paul má rád tohle, protože díky němu může vtipkovat na téma spolehlivosti Němců. Uvízneme v zácpě a v rádiu, co Paul poslouchá, hrají tu otřesnou znělku dopravního zpravodajství, kterou vykradli z písničky Rush Hour. Paul si zpívá a bubnuje prsty do volantu, zatímco já zírám z okna a připravuju si, co přesně panu Ryanovi řeknu.

Pak Paul rádio ztlumí. Nevypne ho úplně, jen ztiší, takže se hlasy moderátorů promění v otravný nesrozumitelný šum v pozadí. „Neměla bys na mámu být tak tvrdá.“ Netuším, jak na tohle přišel, ale je mi jasné, že tady jde víc o něj než o mě.

„Nic jsem neudělala,“ namítnu.

„Je vynervovaná. Říká, že ne, ale já to vidím. Ať už mezi sebou máte cokoli, je z toho ve stresu.“ Nedívá se na mě. Ne jako v telce, kdy na sebe lidi při rozhovoru v autě vždycky koukají. Sledují víc osobu, s níž mluví, než silnici. „Neříkám to proto, že bych chtěl vědět, o co mezi vámi jde. Vůbec. Je to vaše věc a já se mezi vás nechci plést. Ať už jde o cokoli.“ Na jazyku mě svrbí: A přesto se mezi nás právě teď pleteš. „Ale pro tvou mámu je to těžké a já se jí snažím pomoct. Možná bychom si měli udělat výlet. Co někam vyjet na Vánoce?“

„A co Les a Jean?“ Paulovi rodiče. Od smrti máminých rodičů trávíme každé Vánoce společně. Jezdíme za nimi do jejich domku v Norfolku, kde celé svátky klepeme kosu, protože odmítají zapnout topení, přestože Les prodělal už asi čtyři mrtvice nebo tak nějak.

„Můžou jet s námi. Nevím. Ještě jsem to nepromýšlel, hele. Je to jen nápad. Nejdřív jsem chtěl vědět, co ty na to.“

„Fajn,“ řeknu. Máma bude nadšená. Nesnáší Vánoce. Mívala je ráda, alespoň myslím. Ale první Vánoce bez táty všechno změnily.

„Dobře, tak já se po něčem podívám. Jen zkus být na mámu trošku vlídnější.“ Mlčím. Paul znovu zesílí rádio, vymotáme se z provozu a vyjedeme na kopec. Na chodnících vidím loudající se skupinky studentů, kteří se co nejvíc snaží oddálit chvíli, kdy budou muset projít hlavní branou školy.

Nadine je ochotná mě krýt, protože první hodinu máme náboženskou výchovu a ta mi opravdu chybět nebude. Pan McDiarmuid, náš učitel, je typický věřící: nosí plnovous a kožené sandály s béžovými ponožkami. Když se na něj člověk podívá, je mu hned jasné, že tenhle týpek nebude chtít rozebírat tělesné funkce dospívajících dívek. A nejlepší na tom je, že ani Nadine se na nic nevyptává. Jednoduše mi řekne, ať jdu, stejně jako bych to kdykoli udělala já pro ni. Na rozloučenou mi připomene zítřejší večer — prý se uvidíme tam, kdybych se dneska už nevrátila. Úplně se mi to vykouřilo z hlavy. Ale tím se budu zabývat později. Teď ne.

Schovávám se na záchodech u jídelny, dokud nezadrnčí zvonek, a pak vyjdu ven, jako bych to měla schválené. Nevěřili byste, kolik věcí vám ve škole projde, když dostatečně věrohodně předstíráte, že vám to někdo dovolil.

Nečekám na autobus před školou. Projdu několika ulicemi obytné čtvrti a najdu si zastávku, která je na trase, ale zároveň dost daleko od školy, aby mě nikdo neviděl. Nervy mám napjaté k prasknutí, ačkoli nevím, jestli se víc bojím odhalení nebo toho, co na mě čeká u pana Ryana.

Možná ani nebude doma. Třeba odjel, aby se pokusil Organon někomu prodat. Svým bývalým šéfům, lidem, které znal. Ale pravděpodobnější je, že ho ani nechtějí koupit. Protože to nic není, jen taková hloupost.

Jenže Organon je mnohem víc. Včera v noci mi poslal informace, těžko říct jak. Požádala jsem ho o pomoc a on mi pomohl. A to je důkaz, že nejde o žádnou pitomost — Organon má potenciál. Jak říkal táta, když mě učil programovat vlajky: prázdný prostor jen čeká na zaplnění.

Přijíždí autobus — prázdný. Netuším proč. Celou cestu projíždíme zastávky na znamení, protože na nich nikdo nechce vystoupit, a řidič šlape na plyn, jako by ho doma čekali s obědem. Sedím uprostřed zadní řady sedaček a snažím se tvářit přirozeně, abych nikomu nestála za pozornost.

Vystoupím z autobusu a otevřu si autoatlas, protože můj orientační smysl nestojí za nic a v jednom kuse bloudím. Srovnám mapu s ulicí a otočím se správným směrem. Spočítám odbočky. Druhá doleva, první doprava, třetí doleva. Jsem nervózní jak sáňky v létě. V paži mi při chůzi lehce poškubává a já si vzpomenu na svůj loket. Nebolí ani nesvědí, jen se mi připomíná. Abych na něj nezapomněla.

V duchu si přehrávám nadcházející rozhovor s panem Ryanem. Co tu děláš? Přišla jsem si pro svůj program. Jak si dovoluješ obtěžovat mě doma! Vraťte mi ho, na tohle nemáte právo. Jak jsi vůbec zjistila, kde bydlím? A pak nic. Prázdno. Nevím, jak na to odpovím. V hlavě mám úplně vymalováno. Netuším, co se bude dít dál.

Už stojím před jeho domem. Pro jistotu znovu zkontroluju adresu. Je to ohavný dům. Prťavá čtvercová okýnka a taková ta oblázková omítka, co vypadá, jako by někdo naházel na zeď štěrk a ten se tam bůhvíjak přichytil. Všechny domy tu vypadají stejně, nikdo si ten svůj nijak neupravil. Některé mají na oknech truhlíky s květinami a některé barevně nalakované dveře, ale jinak jsou jako přes kopírák.

Zhluboka se nadechnu a zadržím dech. Zazvoním.

A čekám.

Jako první mě napadne, že vypadá nemocně. Bodejť, moc toho nenaspal, alespoň pokud můžu soudit podle časů, které mi Organon posílal v hlášeních. Na okamžik se mi podívá přímo do očí — nebo se možná kouká skrze mě.

„Á, to jsi ty? To se dalo čekat,“ řekne. Žádné ‚ahoj‘ ani ‚Co tady děláš?‘. „Nemůžu, sakra, přijít na to, jak jsi to udělala.“

„Nic jsem neudělala,“ ohradím se. Otočí se a zmizí v chodbě, ale dveře nechá dokořán. Nejspíš chce, abych šla za ním, a tak jdu. Teoreticky vím, že bych neměla — slyšela jsem už spoustu děsivých historek a nechci se stát hrdinkou jedné z nich —, ale přesto jdu. V domě je to cítit, jako by měl psa, ačkoli mě žádný nevítá ani nikde nevidím důkazy o jeho existenci. Mineme obývák tonoucí v tmavě modrém pološeru. Závěsy jsou zatažené a kolem okrajů proniká jen proužek světla. Na stolečku před pohovkou a malou televizí se vrší talíře. Dojdeme do kuchyně, která rozhodně vypadá líp; jako by tam bylo uklizeno, nebo spíš jako by tam nebylo neuklizeno. Nevaří, to je očividné. Na víku koše leží krabičky od číny a na příborníku krabice od pizzy. Na kuchyňském stole stojí počítač s tiskárnou a modemem, který je ještě starší než ten můj. Na několika prázdných discích tam balancuje můj záložní.

Odsune židli od stolu. Nejdřív myslím, že se chce posadit, ale on ji nabízí mně. „Projdi disky. Smaž to. Dělej, co chceš.“ Ochotně poslechnu. Zapnu počítač, najdu složky Organonu a všechny je smažu. Každou stopu, kterou zvládnu dohledat. Všimne si, že pokukuju po discích a zavrtí hlavou. „Neudělal jsem si kopii. Musíš mi věřit.“ Brečel, napadne mě. A taky se mu třesou ruce, což se snaží neúspěšně zamaskovat opíráním o kuchyňskou linku. „Prostě se toho zbav. Už to nikdy nechci vidět.“

Konečně říká „to“, ne „ji“.

„Co jste udělal?“

„Dal jsem to několika bývalým kolegům. Jo, já vím. Slíbil jsem, že to neudělám, ale udělal.“ Neřeknu mu, že už to vím. Nechci ho připravit o možnost zpovědi. „Vyzkoušeli to. Jsou to slibotechny. Vždycky byli. Když mě tehdy propouštěli, řekli, že pokud na něco přijdu, mám se jim ozvat. Jako by ti před nosem neustále mávali lízátkem. Víš, jaké to je, když před očima vidíš takovou šanci, ale nemůžeš na ni dosáhnout?“ Podívá se na mě a usměje se. „Ne, ovšemže ne. Jsi ještě mladá. Někteří lidé dokážou udělat tlustou čáru, umějí vytěsnit věci, o kterých nechtějí přemýšlet. Já ne. Pořád nad tím dumám. Vidím to lano. Byl jsem někdo a pak jsem najednou nebyl nic. Vyhodili mě a já se celé roky snažil dostat zpátky.“ Proto žije takhle a je tím, čím je. Přejedu očima po místnosti a stejně jako on se zastavím u trofejí na parapetu: skleněné bloky se zlatým písmem i zlaté cedulky s tučnými černými nápisy. Nepřečtu, co je na nich napsané, ale vím, že patří do minulosti a jsou pro něj mnohem důležitější než přítomnost. Jediné předměty, na kterých neleží prach a náleží jim čestné místo. „A pak jsem konečně na něco kápl. Organon. Bylo to ode mě podlé. Já vím. Ale upřímně, Lauro, myslel jsem, že se to nikdy nedozvíš. Nezveřejnili by to. Říkal jsem si, že to vypadá zajímavě a bude to připadat zajímavé i jim. Že mi vrátí moji práci a zařadí mě do vývojářského týmu. Učení není moje parketa. Dal jsem jim to a oni si s tím měli pohrát, mrknout na to. A pak, včera v noci… no. Je tam chyba. Něco. Nevím. Všechno se jim odeslalo. Všechno, co jsem tam napsal. A nejen to, ale taky věci z mého disku. E-maily. Soukromé zprávy. Všechno.“ Zatváří se sklíčeně a v koutcích očí se mu zalesknou slzy. „Ráno mi volali a zdupali mě. Prý jsem se zachoval neeticky. Není to moje práce a oni to vědí. Četli moje zápisky v Organonu, Lauro. Věděli o mně všechno. Řekli, že jsem lhář. Zloděj. A oznámili mi, že mám utrum. Dveře se zabouchly. Přeřízli lano.“ Nechci, aby se mu hlavou honily myšlenky na lano, ne v tomhle rozpoložení. Zakňourá a pak zašeptá: „Chtěl jsem jen něco dokázat.“

„To chtějí všichni,“ řeknu. Snažím se být milá. Soucítit s ním. „Všichni chceme být součástí něčeho, co milujeme, a zanechat po sobě, nevím, odkaz.“ Vlastní hlas mi zní nepatřičně. Teprve v tu chvíli si uvědomím, jak tiše pan Ryan doteď mluvil.

Usměje se. „Jsi chytrá,“ pochválí mě. Ale vypadá opravdu zdrceně.

„Nechcete vědět, jak jsem vás našla?“ ptám se.

„Nezajímá mě to. Organon?“ Neodpovím. „Je v něm nějaká moucha. Zničil mi život, protože obsahuje chybu.“ Tím si nejsem tak úplně jistá, ale mlčím. Vidím totiž, že i on pochybuje, nebo má přinejmenším podezření, ale zatím si nedokáže poskládat všechny dílky dohromady.

Nebo nechce.

A já ho naprosto chápu.

Zkontroluju, že je jeho počítač čistý, a zformátuju disk. Zatímco proces probíhá, sedíme v naprosté tichosti. Neobtěžuju se mu cokoli znovu instalovat. To už není můj problém. Popadnu svůj záložní disk i ostatní prázdné disky a pan Ryan ani nepípne. Nic nenamítá. Nemůže.

„Řekla jsi někomu ve škole, co se stalo?“ ptá se.

„Ne.“

„Vážím si toho. Opravdu. Zavolám jim. Řeknu, že jsem byl nemocný a že se v pondělí vrátím.“ Zní váhavě. Podle mě čeká na můj souhlas. Nebo přinejmenším doufá, že mu to nezakážu.

Nezakážu. Je mi ukradený.

Odcházím z jeho domu. Proplétám se ulicemi předměstí Perivale zpět k zastávce. Čekám sotva několik vteřin, když autobus dorazí, a tentokrát je nacpaný k prasknutí. Celou cestu do školy musím stát, vyzbrojená vnitřním klidem a dojemně omluvným pohledem. V batohu si vezu záložní disk a na něm kopii Organonu. Nahmatám ho přes látku a sevřu v ruce důvěrně známý tvar. Jaká úleva mít ho zpátky.

„Tak kam ses zdejchla?“ ptá se Nadine, když sedíme u oběda. Dnes máme mleté maso v těstíčku a hranolky. Já hranolky nechci, takže si musím vystačit s masem a čtyřmi sáčky kečupu. Všechny vymačkám do jedné obří krvavé louže, zatímco Nadine naproti mně si polévá hranolky pořádnou dávkou octa. „Musíš mi to prozradit.“

Jsem v pokušení říct „nemusím“, ale ovládnu se. „Zapomněla jsem úkol do matiky. Takový projekt. Nechala jsem kus doma, tak jsem tam musela zajet a dodělat ho.“ Je to důmyslná lež, protože Nadine na tom ve skutečnosti nezáleží natolik, aby se šla vyptávat mých spolužáků z matiky, jestli jsme podobný úkol opravdu měli. Pustí to z hlavy, ještě než dožvýká pátý hranolek.

„Tak to je trapný. Myslela jsem, že šlo o něco aspoň trochu zajímavýho.“ Natáhne se a namočí jeden octový hranolek do mého kečupu. „Platí zítřek? Gavin se na tebe pořád vyptává. Včera večer jsem mluvila s Darrenem a říkal…“

„Budu tam,“ utnu ji.

„Říkal, že jsou jeho rodiče v tahu.“ Vím, kam svým monologem míří, a nehodlám ji znovu přerušovat. „Takže půjdeme k nim domů. Můžete se s Gavinem přidat, jestli budete chtít.“ Dál neříká nic, protože ví, že stejně neodpovím. Je jí jasné, že do Gavina nejsem zamilovaná ani mi na něm nezáleží. A možná si uvědomuje i to, že začínám pochybovat o svém vztahu k ní.

Cítím batoh opřený o svou nohu a jeho obsah — záložní disk, prázdné disky, všechno, co chci projít, vymazat a možná rovnou i zničit —, který se propaluje látkou i podlahou, na níž stojí.

Po návratu ze školy najdu dům prázdný a tichý. Na záznamníku bliká zpráva. „Lauro, dneska dorazím později. Řešíme prospekty na příští rok. Nejspíš nebudu doma ani na večeři.“ Máma. „Popros Paula, aby objednal pizzu nebo tak. Na co máš chuť. Nechte si něco dovézt a se mnou si nedělejte starosti. Netuším, kdy přijdu.“

Oukej. Vyběhnu nahoru, vysypu batoh na podlahu a roztřídím disky. Naskládám je na hromádky a položím na stůl vedle počítače. Využiju je, disky se vždycky hodí. Zapnu počítač a připojím modem. Navazuje spojení. Zatímco dioda tiše bliká, nahrazuju si jeho pištění hlasitým rííí-ííí-ííí-í-íí. Paul ten zvuk nesnáší. Nechápe jeho smysl. Vysvětlovala jsem mu — protože jsem o tom četla —, že jde o indikátor kvality spojení, kdyby někdo potřeboval opravit nějakou závadu. Je to způsob, jakým hardware sděluje uživateli, že je všechno v pořádku.

Další e-mail od Shawna. Stejné ubohé, bezvýznamné otázky, ze kterých nic nepoznám. Robotické odpovědi na moji předchozí zprávu. Mrzí mě, že to cítíš takhle. Je všechno v pohodě? Chceš si o tom promluvit? A pod tím je uvedená jeho adresa, zvláštním formálním způsobem, jako by ji vykopíroval z adresáře. Nejspíš jsem americkou adresu ještě nikdy neviděla. Podívám se na magnetofon a kazetu, která spočívá uvnitř.

Ten hudební mix stejně není pro něj, říkám si. Mám dojem, že jsem ho ve skutečnosti sestavovala pro sebe.

A ve schránce mám ještě jeden e-mail, z neznámé adresy. Ocean@bow.com. Otevřu ho, přečtu několik prvních řádků a pak se zarazím a přečtu si je znovu. Projedu očima text až na konec a zadívám se na podpis. Zkontroluju adresu, z níž zpráva dorazila, jestli skutečně patří doméně, ke které se hlásí.

Jakmile se ujistím, že nejde o podvod, vypnu počítač a rozhodnu se počkat na mámu, abych se jí zeptala na Marka Oceana, o kterém vždycky tvrdila, že zradil mého tátu. Protože ten člověk mi právě nabídl práci.

V televizi běží krimi zprávy a Paul už nějakou dobu pochrupuje, když konečně zaslechnu cvaknutí zámku u vchodu. Máma se téměř komicky plíží dovnitř. Jakmile mě spatří v chodbě, nadskočí úlekem a divným, afektovaným hlasem vyjekne: „Lauro!“ Je nametená. Tohle znamená její „přijdu později“. Tohle je ta důležitá uzávěrka. Přiložím prst ke rtům a druhou rukou ukážu na Paula. Hlava zvrácená dozadu a tělo zkroucené na polštářích, které jako by ho měly každou chvíli pohltit. Máma přikývne.

Přejdeme do kuchyně a ona si rovnou nalije obří sklenici studené vody. Vypije ji na jeden zátah, zatímco já se opírám o kuchyňský stůl. Pak si napustí druhou a vzhlédne ke mně.

„Děje se něco?“ zeptá se. Artikuluje skoro bezchybně, ale přesto má evidentně popito.

„Chci si promluvit o Marku Oceanovi,“ řeknu.

Její tvář ztuhne do kamenné masky. „Já ne.“ Přála bych si, aby na tuhle konverzaci byla o něco střízlivější, ale co se dá dělat. Jedna z nás musí být dospělá.

„Napsal mi.“

„Co?“

„Nabídl mi stáž.“

Přikývne. „To je mu podobný.“

„Četl na webu nějaké moje poznámky k UI a tak. O počítačích. Tvrdí, že mou práci trošku sleduje kvůli tátovi. Prý byli nejlepší přátelé…“

„Přestaň.“

„Nabídl mi stáž, mami.“

„Nebuď směšná. A co hodláš dělat, bydlet v Readingu a…“

„Je to v Kalifornii,“ přeruším ji. „Celý příští rok.“

„Jdeš na vysokou,“ připomene mi a práskne skleničkou o stůl. „Ne.“

„Prý pokryje veškeré náklady. A pokud by se ta stáž vyvinula v práci, což je podle něj docela pravděpodobné — Bow se neustále rozrůstá a…“

„Sakra, Lauro!“ Má na krajíčku. Netuším, jak moc z ní mluví víno, ale naposledy jsem ji viděla brečet v měsících po tátově odchodu. A ani tím si nejsem jistá. Možná jde jen o smyšlené vzpomínky podpořené skleslým výrazem na fotografiích. „Proč mi to děláš? Můžeš mi to, prosím tě, vysvětlit?“

„Nic nedělám,“ ohradím se.

V tuhle chvíli před ní nic neskrývám.

„Tvůj otec ho nenáviděl. Nedůvěřoval mu a vždycky říkal, že si na něj máme dávat pozor,“ vzlykne a pak se protrhne celá přehrada. Dneska dovádím k pláči úplně všechny.

„Táta odešel,“ připomenu. „Možná jsme si měly dávat pozor spíš na něj.“ Teď už máma hystericky vzlyká. Vezmu jí sklenici z rukou a odsunu ji stranou, jen pro jistotu, a pak mámu obejmu. Sevře mi rukama nadloktí — není to tak úplně objetí, nepouští si mě k tělu. Jako by chtěla být připravená mě od sebe odstrčit, kdyby usoudila, že je to třeba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Organon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.