Čteme s radostí
Čáry, máry, kůň

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdaléna Katolická

Čteme s radostí – Čáry, máry, kůň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bouřka

V úterý byla bouřka. Veliká. Obrovská. Obří. Kapky narážely na sklo, na parapet a šedé kachličky na balkóně. Zvonivě pleskaly a hlasitě duněly. Buch, bum, cink, kap, buch.

Julča se choulila pod peřinou. Trochu se bála, trochu podřimovala, trochu byla zvědavá. Kde se vůbec bere déšť? Jak rychle asi padá k zemi? A kolik je to kapek? A jak rychle zmokne člověk až na kost? A jak rychle třeba pes? Nebo žirafa?

Blesky se za oknem klikatily a soutěžily, který z nich vykreslí hezčí obrazec. Osvětlovaly stůl, židli a školní batoh, skříň, knihovnu a poličku s hračkami. Blik, tma, blik, světlo, blik..

„To nic není,“ objímala Julča bílého plyšového koníka Toníka a hladila ho po hřívě. Plyšových koníků měla hodně, živého bohužel ani jednoho. Proč? Protože:

„Kůň do paneláku nepatří,“ říkala máma.

„Na koně nemáme peníze,“ říkal táta.

„Kdo by se o něho staral?“ říkala babička.

Tak proto.

Ale Julča by ho stejně chtěla, strašně moc. Jezdila by na něm do školy a o prázdninách by se spolu proháněli lesem a po poli, u moře po pláži, na horách po kopcích. Vítr by jí čechral vlasy a všechny holky by jí záviděly. Prostě sen, prostě žůžo.

„Když zavřeme oči a budeme myslet na něco hezkýho, usneme,“ vysvětlovala Julča Toníkovi. „Usneme a budeme spát. A až se probudíme, bude bouřka pryč a my si spolu budeme hrát.“ Pak ještě zašeptala: „Škoda že nejsi skutečný. Schovala bych se ti pod břicho a lechtala tě, abys řehtal tak nahlas, že by žádná bouřka nebyla slyšet. Ach jo, kéž bys byl skutečný.“

Kde se vzal, tu se vzal…

Jak se ráno probouzíš? Vyskočíš z postele jedna dvě a hned se hrneš na snídani? Nebo se jako Julie převalíš na druhý bok, přetáhneš si peřinu přes hlavu a doufáš, že je pořád černočerná noc?

Jenže dneska to u Julie vypadá jinak. Dneska jí někdo stahuje přikrývku z ramen a šíleně u toho funí a frká.

„Ještě chvilku, mami, ještě pět minut,“ prosí Julča a schovává se pod deku. Ale tu ji opět kdosi vezme a stáhne ke kolenům! Navíc ji lechtá. Stéblem trávy? Štětcem? A k tomu do ní jaksi podivně šťouchá jakoby boxovací rukavicí. A máma to není. Julča ji slyší, jak si v kuchyni zpívá: „Ráno, ráno, ra-ní-čko, ráno, ráno, ra-ní-čko, dřív než vyjde slu-ní-čko, dřív než vyjde slu-ní-čko…“

Když to není máma, kdo to tedy je? Julča se posadí na posteli, protáhne se a promne si oči. A pak si je promne znovu. A znovu. A znovu. Protože to, co vidí, nemůže být pravda – kousek od ní se pohupuje koňská hlava. Tlamu má růžovou a trochu šedivou, jako kdyby ji někdo lehce potřel popelem, chloupky sametově jemňoučké a oči korálkově černé. Špičatýma ušima stříhá zepředu dozadu a zase zpět a zvědavě si ji prohlíží.

„Jestli se mi to zdá, chci se probudit,“ hlásí Julča. „Nebo ne,“ rozmyslí se. Je to kůň a toho ona přece chtěla.

Tlama se otevře, vykoukne z ní dlouhý, světle růžový jazyk a olízne Julče tvář. Ta zapiští: „No fúj!“ a otře si pusu do rukávu od pyžama. Pak se zasměje. Není to sen. Kůň je živý a je u ní v pokoji!

Seskočí z postele a třikrát zvíře obejde. Je to bělouš, zářivě bílý jako právě napadaný sníh, jako z pohádky, jako pro princeznu. Má hustou hřívu a dlouhý ocas. Přední nohou hrabe v koberci a zanechává v něm cestičku.

„Ty jsi ale krásnej,“ vydechne Julča. „Kde ses tady vzal?“

Kůň mrkne a pohne ušima, ale neřekne nic, což dá rozum. Koně nemluví lidskou řečí, no ne?

„A víš ty co? Je to jedno. Hlavně, že jsi tady,“ řekne Julča a pohladí ho po krku.

Kdo za to může?

V kuchyni je všechno stejné jako kterýkoliv jiný den. Na stole leží talíř s krajícem žitného chleba s máslem a medem, žlutý hrnek, půlka jablka a pomerančový džus. Máma chystá Julii svačinu do školy. Táta už je v práci.

„Dáš si čaj, nebo kakao, Julinko?“ ptá se máma a zavírá víko plastové krabičky.

Julča mlčí, prohlíží si ji a přemýšlí, jestli má něco společného s tím nadělením u ní v pokoji. Není to chyták? Nebo dárek? Ale k čemu? K narozeninám? Ty měla už v březnu. Dostala bleděmodré kolo s košíkem na řídítkách, sukni s puntíky a velkou sadu pastelek. K Vánocům? Ty budou až za tři měsíce. A i kdyby to bylo k Vánocům, proč by dávala máma koně do pokoje? V noci? A za bouřky?

„Haló, Julie, slyšíš mě? Čaj, nebo kakao?“ zamává na ni máma a usměje se.

„Čaj,“ vyhrkne Julie a zaculí se. Ne, ne, kdepak, máma nemá o koni ani páru. Zbývá táta. Nebo babička. Nebo ne?

„A jaký?“ vyzvídá máma zase a napouští vodu do rychlovarné konvice. „Bylinkový, nebo ovocný?“

„Bylinkový,“ odpoví Julie.

„A jaký? Máta, heřmánek, meduňka, třezalka, mix…“

„Mix.“

„Hmm,“ zamručí máma a natáhne se pro sáček čaje. Julie se zakousne do chleba. Pomalu ho žvýká a zadumaně kouká z okna. Po bouřce zůstaly na asfaltové cestě velké louže, akorát tak na holínky. Stromy a tráva jsou zelenější než včera a muškáty na balkóně v protějším paneláku to pořádně schytaly.  Jsou úplně slehlé a bez květů. Ale toho si ona nevšimne.

„Jak se ti spalo, Ju?“ ptá se máma a zalije čaj ve žlutém hrnečku. „Nebála ses?“

„Čeho?“ nechápe Julie.

„Bouřky přece,“ zavrtí máma hlavou a dlouze se na Julii zadívá. „Není ti špatně? Nebolí tě něco? Připadáš mi dneska nějaká bledá… a tichá.“ Odloží konvici a sáhne Julii na čelo. „Nemáš horečku?“

„Nic mi není, mami,“ zavrtí se Julie a sundá si máminu ruku z čela, „jenom jsem nad něčím přemýšlela.“

„Opravdu?“ nevěří jí máma a bedlivě si ji prohlíží.

„Jasně, jsem v pohodě,“ zaculí se Julie a dodá: „Bála, ale jenom trošku. Povídala jsem si s koníkem Toníkem a to mi pomohlo usnout.“

„Dobře,“ uklidní se trochu máma. „Já si říkala, jak je možné, že jsi za námi v noci nepřišla. Koník Toník je moc hodný, že na tebe dával pozor,“ mrkne šibalsky.

„Prosím tě, mami, víš přece, že je koník Toník plyšový,“ zaťuká si Julie na čelo.

A pak ji to napadne: No jasně, koník Toník! Vyskočí ze židle, utíká do svého pokoje a mámino „Co se děje, Ju?“ neslyší.

Kůň ji vítá, jako by byla pryč věčnost. Vesele odfrkne a zatřepe hlavou, takže se mu hříva zavlní, ale ona si ho nevšímá. Přehazuje peřinu a zvedá polštář, kouká pod postel a na noční stolek, taky pod stůl a do kapsáře. Koník Toník tam není.

„Hele,“ otočí se k běloušovi a dá si ruce v bok, „že ty jsi Toník, že jo?“

Zvíře pokývá hlavou a zahýbe ušima. V očích se mu vesele zablýskne. No jo, je to on. Bouřka splnila Julii přání a koníka Toníka oživila. Bouřce bylo fuk, že živý kůň do paneláku nepatří, že na něj není dost peněz nebo že není žádná legrace se o něj starat. Kdyby chtěla Julie slona, měla by teď v pokoji slona. Kdyby chtěla lva, měla by lva. Uf, ještě že chtěla koně, ten není tak velký jako slon ani tak nebezpečný jako lev.

Nejka

Čas ve škole se Julii hrozně vleče. V hodině na židli nervózně poposedá, o přestávce kouká z okna na kostelní hodiny. Myšlenkami je stále u Toníka a u bouřky a taky tak trochu přemýšlí o tom, zda o zvířeti řekne rodičům. A pokud ano, jak přesně? Co třeba:

a) „Mami, tati, překvápko,“ usměje se nevinně.

b) „Tradááá!“ rozhodí dramaticky ruce.

c) „Koníka Toníka už znáte, že?“ mrkne nesměle.

Jasně, není to nic moc, ale nějak se začít musí.

„Na co myslíš?“ vyruší ji Bětka a sedne si na lavici.

„Ále, jen tak,“ trhne sebou Julča a provinile se usměje.

Bětka je její úplně nejlepší kamarádka. Říkají si všechno, naprosto, ne jako s Martou nebo s Jitkou. S Bětkou si dokážou povídat celou cestu do školy i ze školy, taky doma, když se přijdou navštívit, a venku, na houpačkách, na prolézačkách, na louce i u rybníka. O Pepovi Paličkovi, kterého Bětka miluje. O Petrovi Novotném, kterého Julča rozhodně nemiluje. O třídní učitelce, co si na ně zasedla. O pihách na nose Martiny Kadeřábkové, které jsou v poslední době jaksi tmavší, a proto víc vidět. O legínách Dáši Láníkové, co jí fakt vůbec nesluší.

O koníkovi Toníkovi jí ale Julča povědět nechce. Bojí se, aby si o ní Bětka nemyslela, že je blázen, nebo aby se kvůli tomu nestal koník Toník zase jenom hračkou.

„Aha, tak to jo. Já jen, že jsi dneska nějaká taková smutná, nebo co,“ pokrčí Bětka rameny a zahoupe ve vzduchu nohama.

„Smutná? Ne, to nejsem,“ přizná Julča popravdě.

„Tak teda nejsi, no,“ přikývne Bětka a nechá to plavat. Místo toho sáhne do kapsy a vytáhne z ní hrst ovocných bonbónů. „Dáš si?“ nabídne Julče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čteme s radostí – Čáry, máry, kůň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.