Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, zálohována ani šířena v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Lisa Daily, 2018

Translation © Věra Šiborová, 2019

Cover © Kateřina Bažantová, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-133-5 (epub)

ISBN 978-80-7588-134-2 (mobi)

Elle, Quinnovi a Tomovi za poskytnutí snadné a rychlé blaženosti.

Mámě za poskytnutí snadné a rychlé inspirace.

Lise Earle Mcleodové za poskytnutí snadného a rychlého smíchu.

A za poskytnutí snadného a rychlého všeho možného.

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Poděkování

O autorce

Přečtěte si ukázku z knihy Kdo jinému jámu kopá

Přečtěte si ukázku z knihy Nejskrytější přání

Nikdy nepotkáš šarmantního prince, pokud nejsi připravená vyrazit na ples

Během dne si nezapomeň znovu nalíčit rty. Pročísni si vlasy před tím, než vyjdeš na ulici. Před odchodem z toalet se ujisti, že se ti na podrážku boty nepřilepil toaletní papír. Buď připravená. Díky těmto pravidlům se ti nestane, že si rukávem budeš muset zakrýt tvář, až potkáš toho pravého. A to proto, že vzhledem připomínáš zanedbanou jezinku.

Akademie dívky snů

1

„To je tak ponižující,“ hlesnu do telefonu k mé nejlepší kamarádce Jules, zatímco se krčím za páchnoucí popelnicí u večerky Gas-N-Go, ve snaze zahlédnout svého manžela, aniž by si on všimnul mě.

„Kruci.“

Podívá se směrem k popelnici a já zpanikařím. Málem přitom přepadnu vzad a telefon mi spadne do nevábně vyhlížející louže. Už pár týdnů nepršelo, takže může jít o toxický odpad, stejně dobře jako o vodu použitou k vaření párků pro přípravu hot-dogů. S odporem mobil vylovím a otřu do tepláků. Výsledná nazelenalá šmouha na kalhotech mě odradí od dalších představ o původu tekutiny.

Oblečená do roztomilého šik modelu a v oblíbených lodičkách značky Christian Louboutin jsem minulý týden ve vysílání veřejnoprávní televize hovořila o tom, že si každá žena zaslouží skvělý život a jak získá muže svých snů. O pár dní později se krčím mezi odpadky a vzhledem připomínám spíš bezdomovce. Protože jsem zapomněla, že mám dnes odvézt děti do školy já, vyběhla jsem z domu ve špinavých teplácích a v tričku s nápisem „Kdo je tvůj taťka?“, které používám jako pyžamo, a s párem růžových žabek se třpytkami na nohou. Nevzpomínám si, že bych se učesala. Nebo si vyčistila zuby.

„Jsi tam?“ zašeptám do telefonu k Jules. „Promiň, upadnul mi telefon.“

„Co to proboha vyvádíš?“ zeptá se tím medovým tónem, ze kterého se každému muži podlomí kolena. Jules je ztělesněním typické jižanské krásky. Od puberty nevyšla z domu bez náušnic a ke každé dvouhodinové jízdě autem přibalí piknikový košík plný šunkových krekrů. Je vždycky zdvořilá, což v člověku automaticky vzbuzuje touhu být jako ona. Jules by nikdy nepřistihli, jak svého manžela sleduje zpoza popelnic oblečená jen v pyžamu.

Pravdou je, že nemám tušení, co tu vlastně dělám.

„Má být v Atlantě.“ Myšlenky mi nesouvisle těkají. „Sama jsem mu sbalila kufr.“

„Jsi si opravdu jistá, že je to on?“ namítne Jules jemně. „Může to být někdo, kdo jenom vypadá jako on.“

„Myslíš něco jako ďáblovo dvojče?“ štěknu. „Ne, jsem si naprosto jistá. Je to Will.“

Něco se děje. Will vyjde z obchodu s papírovým sáčkem v ruce. Rozhlédne se na obě strany, sestoupí z obrubníku, potom otevře dveře svého stříbrného SUV a vklouzne na sedadlo řidiče. Co je v tom sáčku? Přemýšlím. Kondomy? Mexická kukuřičná placka do mikrovlnky?

„Možná letí pozdějším letadlem,“ namítne Jules.

„Možná,“ říkám, ale myslím si něco dočista jiného. Bydlíme v Sarasotě, malém městě s malým letištěm. První let je obvykle i poslední. Navíc Will létá do Atlanty minimálně jednou týdně, protože v Georgii sídlí jeho klient, který od něj nakupuje likéry. Odlétá v 8:37 ráno a zpět doma je obvykle následující den ve stejný čas.

„Sakra.“ Nemůžu se rozhodnout, jestli mám skočit do auta a sledovat ho, abych viděla, kam má namířeno, nebo se vrhnout před jeho vůz, aby věděl, že jsem ho odhalila. Zpanikařím a tuhle příležitost promarním. Nehnutě stojím v páchnoucí kaluži a sleduju, jak jeho auto projíždí křižovatkou. Z nějakého důvodu, ať už je jakýkoliv, neodletěl do Atlanty a moje skvělá příležitost ho odhalit je nenávratně v tahu. Cítím se sice jako hlupák, ale nevím, jestli bych unesla to, co jsem se mohla dozvědět.

Will není typ manžela, o kterého byste si obvykle dělali starosti. Je to chlápek, který ve všední dny nosí modrý oblek, pátky má vyhrazené na sex a soboty patří baseballu. Ale moje představivost se už roztáčí na plné obrátky a předkládá mi řadu zlověstných možností: Má milenku. Je tajným agentem CIA. Přišel o nejvýznamnějšího klienta a je podělaný strachy mi to přiznat. Cítím první záchvěvy paniky.

„Nebo,“ řekne Jules, „mu právě klient zrušil schůzku.“ Racionální jako vždy. „Proč mu nezavoláš?“

Proč mu nezavolám? Geniální! Jules je génius! Prostě mu zavolám, on mi vše vysvětlí a pak se tomu zasmějeme. Zavěsím a rychle vytočím Willovo číslo. Nezvedá to. Sakra.

Hovor okamžitě spadne do hlasové schránky: Takže ten pitomý mobil nemá vůbec zapnutý.

Sednu si zpátky do auta, které stojí schované za popelnicemi, jako kdybych pronásledovala sériového vraha. (Dobře, uznávám, že jsem plně nevyužila své schopnosti podélného parkování, když jsem to dnes ráno střihla ke Gas-N-Go.) Vracela jsem se autem domů poté, co jsem odvezla děti do školy, a málem jsem přejela středový ostrůvek do protisměru, když jsem zahlédla Willovo auto, jak zajíždí k parkovišti.

Cestou domů se snažím vyčistit si hlavu a myslet racionálně. Zhluboka se nadechnu a pokouším se přijít na to, jak jsem se v řádu několika minut dostala od stavu „žili spolu šťastně až do smrti“ k děsuplné představě, že můj muž je mezinárodní terorista/sukničkář/patologický lhář.

Nejspíš o nic nejde… Kruci, určitě to něco znamená.

Odbočím k uzavřené rezidenční oblasti a zpomalím tak, aby čtečka naskenovala čárový kód na boku mého velkého auta s ještě větší spotřebou benzínu. Popojedu pár centimetrů vpřed, až se nárazník téměř dotýká konstrukce z latěk, též známé pod názvem „brána“, která byla zkonstruována, aby udržela všechno nežádoucí vně naší malé oázy. Vtipné je, že téměř všechny rezidenční čtvrti v této části Floridy jsou uzavřené. Nejsem si jistá, zda tady vůbec existuje něco „nežádoucího“. Pokud ano, tak jen speciálně objednané od Barney‘s, jak znám své sousedy. Při cestě mimo hlavní tahy zahlédnete každých pár kilometrů strážní budky a elektrické ploty. Všechna parkovací místa u Whole Foods, Nuovo a Siesta Beach jsou obsazena vozy, jejichž poznávacím znamením je nálepka čárového kódu na zadním okně.

Občas stále ještě nemůžu uvěřit, že tu bydlím. Z minigarsonky velikosti krabice na boty (mimochodem, mým nejcennějším majetkem byly tehdy právě především boty), kde volné parkovací místo poblíž bytu nebo neobsazené lehátko u bazénu ve mě vyvolávalo pocit štěstí srovnatelný s výhrou ve Sportce, jsem se prakticky přes noc ocitla v satelitu na předměstí, kde mi snubní prsten a nálepka čárového kódu uděluje neomezený přístup do vysokými zdmi obehnaného království matek milujících botox.

Ačkoliv jsem neměla problém zapadnout, i po třech letech stále ještě cítím, že sem tak úplně nepatřím.

Znovu vytočím Willovo číslo. Ozve se hlasová schránka. Zase. Brána je zaseklá. Zase. Strážný se věnuje autům v jízdním pruhu určeným návštěvám a nespouští oči ze svého poznámkového bloku. Odmávne tři auta, aniž by se na ně pořádně podíval. Pizza nebo sekačka na trávu je všechno, co potřebujete, abyste se dostali do tohohle uzavřeného ráje.

Přední nárazník mého auta se prakticky dotýká brány. Ta se ani nehne. Stáhnu okénko a trpělivě čekám, protože nechci být jedna z „těch“ ženských, které se dožadují přednostní služby urputným mačkáním klaksonu a netrpělivým poťukáváním gelovými nehty.

Snažím se zachytit pohled strážného a doufám, že úsměv a zdvořilé mávnutí to vyřeší.

„Ten pruh je jen pro místní,“ zavolá na mě přes hluk kombíku, jemuž sice chybí tlumič na výfuku, ale zato je nacpaný hromadou čisticích pomůcek a brazilských hospodyň.

„Já jsem místní,“ zavolám zpět se sebevědomým úsměvem na rtech. „Brána dnes nefunguje.“

Strážný obrátí oči v sloup. Will a já tady bydlíme celé tři roky, co jsme manželé. Projíždím touhle bránou asi šestkrát denně. Zhruba dvakrát denně telefonuju do strážní budky, abych přidala na „seznam vpuštěníhodných“ naše přátele, deratizátora nebo pracovníka pro údržbu bazénu. Muž s poznámkovým blokem je Frank. Má dvě děti a slouží ranní směnu u severní brány. Dívá se na mě, jako by mě nikdy předtím neviděl.

„Potřebujete nálepku s kódem,“ prohlásí autoritativně.

„Tu já mám. Můžete prosím otevřít bránu? Dost pospíchám,“ žádám naléhavě. Najednou se mi vybaví scéna z toho starého filmu Záměna, ve kterém Dan Aykroyd, právě propuštěný z vězení, zjistí, že mu nejen nepasuje klíč do zámku u vlastního domu, ale jeho sluha se tváří, jako by ho nikdy před tím neviděl. Proboha, budu se muset přestěhovat k prostitutce.

„Potřebujete nálepku s kódem,“ řekne znovu a zmáčkne kouzelné tlačítko uvnitř budky.

Jsem konečně vpuštěna. Prosvištím bránou, s kvílením pneumatik odbočím do naší ulice a vjedu do garáže jako ocelová kulička v hracím automatu, která se konečně vkutálí do žlábku. Zachvátí mě vlna obav, přesto ale odmítám uvěřit tomu všemu, co se děje.

Sakra. Sakra. Sakra. Seber se. Seber se. Seber se.

Rekapitulace, ano? Co jsem vlastně viděla?

V zásadě se snažím nebýt hysterka. Obvykle jsem racionální jedenatřicetiletá nevlastní matka dvou dětí, Lilly a Aidana. Rozvedený muž se dvěma dětmi pochopitelně nebyl ten typ prince na bílém koni, o kterém jsem snila od svých osmi let, ale právě ty děti, o nichž jsem si kdysi myslela, že budou jen přítěží, se staly středobodem mého života.

Willovi je třicet šest, byl ženatý s kdysi celkem normální králov nou krásy (Miss Arkansas, pokud to musíte vědět), a my dva nyní máme v péči jeho děti, které považuju za ty nejúžasnější osmileté a šestileté osůbky na téhle planetě. (Samozřejmě je zbožňuju a následkem toho můžu být trošku zaujatá).

Will a já jsme tři roky manželé. Potkali jsme se během křtu mé první knihy Jak přimět muže, aby po vás šíleli. On byl odpovědný za propagaci a dostal mě jako hosta do Soap Talk. (Nesmějte se, taková show opravdu existuje). Po letech psaní reklamních textů k zubním pastám a rozdávání rad ohledně vztahů kamarádkám u sklenky margarity, jsem došla k závěru, že kniha o randění je dobrý odrazový můstek ke splnění mého životního snu stát se opravdovou spisovatelkou, ne jen někým, kdo si vydělává na živobytí propagací lančmítu v plechovce a golfových potřeb.

Díky své nesporné schopnosti parafrázovat a vyčenichat každou nešťastně zamilovanou osobu na vzdálenost sto padesáti metrů jsem se tedy vydala na dráhu vztahového guru.

Abych byla upřímná, celý svůj život jsem se snažila pochopit muže. Oba moji rodiče zemřeli při nehodě, když jsem byla nemluvně, a vychovala mě babička Vernie a její čtyři sestry v estrogenové bublině. Byly to divoké, milující, silné a soudržné jižanské ženy. Každá z nich se provdala za muže, kterého zbožňovala. Bohužel záhy ovdověly, a to už v době, kdy jsem začala chodit do školky – muži v naší rodině měli ve zvyku umírat mladí. Legendou byl velký strýček Joe, který se dožil požehnaného věku čtyřicet tři let. Až do prvního ročníku na střední jediné informace o způsobu fungování zástupců mužské populace pocházely z vyprávění mých tetiček pod vlivem přílišné konzumace bábovky během našich sedmihodinových maratonů hry Člověče, nezlob se. Nebo z nočních repríz filmů s Genem Kellym a časopisových výstřižků Dobrá hospodyně z roku 1950, konkrétně z rubriky „Jak udržovat manžela šťastným“. Když jsem nastoupila na střední, zemřela první z mých milovaných tetiček, Ila Mae. Babička ji následovala o rok později. V devatenácti mi už nezbyla ani jedna z nich. Osiřela jsem podruhé.

Myslela jsem si, že když už jsem napsala knihu, zavolá mi Oprah a já se katapultuju mezi slavné a bohaté. (Jak jsem později zjistila, tahle představa je pro naivní začínající autory typická.) Místo toho jsem se dostala k Willovi, který mi řekl: „Pokud nejsi celebrita nebo osobní trenér celebrity, nikoho nezajímá, jestli jsi napsala nebo nenapsala knihu.“ A když mě protlačil do Soap Talk, dodal: „Musel jsem udělat všechno možné a to nemožné slíbit, abych tě sem dostal.“

Byla jsem tak vděčná a tak zklamaná zároveň. Jako když vyhrajete pětimilionový jackpot a pak zjistíte, že vám bude vyplácen čtvrťák týdně příštích tři sta dvacet čtyři let.

Nakonec ale, po pár velmi špatných letech, co se prodeje týče, se situace obrátila a z knihy se stal bestseller, což překvapilo nás všechny. Rázem jsem se ocitla v síni slávy vztahových expertů. Začali mi volat producenti a agenti. Stala jsem se pravidelným hostem velké show v národní televizi, měla jsem svůj program v rádiu, a dokonce svou vlastní značku parfému. Dva roky od vydání knihy mě znala každá žena v Americe mladší šedesáti let.

Znovu vytočím Willovo číslo, a tentokrát to zvedne po prvním zazvonění.

„Ahoj!“ řeknu rychle a snažím se, abych zněla víc jako ta spokojená a šťastná část mého já, ne jako popelnicová hysterka, kterou jsem byla před sedmnácti minutami.

„Ahoj, zlatíčko,“ odpoví mechanicky. „Mám jen vteřinku, můj let měl zpoždění, takže jdu pozdě na schůzku.“

„Jak to myslíš? Jsi ještě tady?“ Bože, jsem to ale idiot. Vyšiluju pro nic za nic. Po těle se mi rozlije stejný pocit úlevy, jaký následuje po konci jízdy na pouťové centrifuze.

„Nestihla sis dnes dát svou ranní kávu nebo tak něco?“ popíchne mě. „Jsem v Atlantě, vzpomínáš si?“

Spadne mi brada. „Počkej, myslíš právě teď?“

„Proboha, Darby! Jezdím na tu samou služební cestu už dva roky. Co je to dneska s tebou?“

„N-nic,“ vykoktám a v hlavě se mi znovu rozvíří myšlenky. Můj mozek zrychlí z nuly na rozvodové stání za tři a půl sekundy.

„Ehm, kdy budeš zpět ve městě?“ zeptám se opatrně.

„Zítra ráno, jako obvykle,“ vyštěkne. Pak mírnějším tónem pokračuje: „Promiň, Darby, nechtěl jsem být nepříjemný. Měl jsem špatný let a to mi nějak otrávilo celé ráno.“

„To je dobrý…,“ odpovím mechanicky. Nedostává se mi slov.

„Zlato, musím běžet. Miluju tě a děti taky.“ Položí telefon, aniž bych měla šanci cokoliv říct. Místo odpovědi začnu zvracet.

Trhnu sebou směrem k otevřenému okénku. Smůla nebo špatný odhad, každopádně se netrefím a zvratky stékají po vnitřní části dveří mého auta.

Sakra, přece se nesesypu v naší garáži pro tři auta.

Blázníš, nebo tě opravdu podvádí?

Darby Vaughnová

Podezřelé telefonáty.

Nekonečně dlouhá pracovní doba.

Výmluvy, které tak úplně nesedí.

Pronásleduje tě vtíravý pocit, že tě tvůj manžel podvádí. Ale je tomu opravdu tak? Stačí zatáhnout za ten správný konec nitky a celé klubko pochybností a záhad se začne rozplétat. Zaměř se na následujících několik indicií.

Telefonický despota

Buď ostražitá, pokud má muž předplacenou simkartu (bez výpisu volání nejsou ani důkazy), nebo narazíš na podezřelá telefonní čísla, která si ve spěchu poznačil na účtenku a zastrčil do kapsy. Tráví hodiny na telefonu? Zavěsí, když ho naštveš? To jsou znaky nedostatečné sebekontroly.

Agresivní řidič

Řídí jako šílenec, troubí na postarší řidičky, které nesviští stošedesátkou po dálnici, kličkuje v kolonách jako uprchlý vězeň – typický znak přebujelého ega.

Vinu nesou všichni ostatní

Jeho přítelkyně je žárlivá, jeho šéf je blbec a zbytek lidí na planetě Zemi je taky úplně mimo. Máš doma pana Neomylného? Porušuje pravidla proto, že jsou špatná. Ano, podvedl tě, ale je to tvoje chyba.

Módní znalec

Muž, který podvádí, často změní vzhled. Možná tvůj muž začal posilovat po šestiletém válení na gauči. Nebo začal nakupovat u Armaniho, ačkoliv doteď nedal dopustit na své vytahané flekaté tepláky. Ať už se jedná o permanentku do fitka nebo novou kolínskou, zásadní změny zevnějšku můžou znamenat i stejně zásadní problém.

Workoholik

Pořád dělá přesčasy nebo jeho šéf (zase) svolal další urgentní mítink. Dle výzkumu se až 70 % mimopartnerských vztahů odehrává na pracovišti. Pokud tohle není jeho případ, může využívat práci jako zástěrku k záletům.

Co bys tedy měla dělat při podezření na partnerovu nevěru? Vyhodit jeho oblečení z okna? Dát výpověď v práci a začít ho sledovat jako při přípravě na roli v epizodě Právo a pořádek?

Zbláznila ses? Nebo tě skutečně podvádí? Je jen jeden způsob, jak to zjistit. Nedávej mu nic najevo dřív, než můžeš vše dokázat. V opačném případě bude zatloukat. Shromáždi co nejvíce důkazů a pak mu tato fakta předlož. Vyložit karty na stůl je jediná cesta vpřed.

Druhý krok: Jdi do toho a vyhoď všechno jeho oblečení z okna. Pokud zůstaneš s mužem, který ti zahýbá, dáváš mu najevo, že se může vesele a bez následků pelešit. Najdi si věrného partnera. Jinak budeš jen lhát sama sobě.

2

Nekonečně dlouho sedím v autě, neschopná pohybu. Zakážu si plakat. Až teplem zesílený zápach zvratků mě vyžene a já se jako uzlíček nervů přesunu do domu.

Kabelku odložím na stůl a nepřítomně si sednu k počítači. Probírám se spamy o Viagře a zprávami rodičovského sdružení, když mi hlavou bleskne otázka: Co to dělám? Můj manžel mě nejspíš podvádí – tak proč si pročítám e-maily?

Mám pět hodin na to, abych se sebrala, než se děti vrátí ze školy. Nejradši bych zalezla do postele a provzlykala zbytek dne, ale to si hned zakážu. Strach je pořádný motivátor. Musím zjistit, co se děje. Proč by mi lhal?

Zavolám Jules a požádám ji, aby vyzvedla děti ze školy a nechala je u sebe doma až do večera.

„Co se stalo?“ zeptá se tiše. Neunikne jí zoufaloství v mém hlase.

„Lhal o služebce do Atlanty. Teď o tom nemůžu mluvit. Musím tomu přijít na kloub,“ drmolím.

„Nemusíš pospíchat,“ uklidňuje mě. „Dej mi vědět, kdybys chtěla, aby u mě děti zůstaly přes noc.“

„Děkuju,“ řeknu. „Ale chci s nimi dnes večer být. Jen se musím sebrat, než se vrátí domů.“

„Cokoliv budeš potřebovat, zlatíčko,“ řekne jemně. „Cokoliv budeš potřebovat.“

„Jsi skvělá kamarádka,“ vykoktám vděčně. Právě jsem získala devět hodin na to, abych zjistila, proč mi Will lhal o cestě do Atlanty.

Vysvětlení číslo jedna: plánuje velkolepý zájezd na Bora Bora, překvapení na Luau, nebo nějakou jinou milou pozornost na oslavu zakončení mého turné za dva týdny.

Vysvětlení číslo dvě: má milenku. (Ano, tohle není hezká představa, ale jsem realista.)

Vysvětlení číslo tři: něco strašného, jen ještě netuším co.

Pochopitelně se upínám k první možnosti, all-inclusive zájezd na úžasné romantické místo, kde budeme ve stínu palem popíjet banánový koktejl a pak pozorovat úchvatný západ slunce. Ale možnost, že má Will milenku, mě zvedne ze židle.

Zaměřím se na jeho pracovnu, která je nejlogičtějším místem, kde by přede mnou něco skryl. Vždycky se zlobí, když hospodyně urovná dokumenty na jeho stole, nebo když děti z jeho stolu berou barevné propisky. Je to jediné místo v domě, kam nikdy nechodím. Je to tedy první místnost, kterou prohlédnu.

Prohledávám zásuvky a skříňky, cítím se přitom trochu jako Sherlock Holmes v sukni, ačkoli si nejsem vůbec jistá, co vlastně hledám. Logickým vodítkem se zdají být účtenky, snažím se tedy přijít na to, ve kterém šuplíku je Will schovává. Vždy jsem nenáviděla a nenávidím placení účtů, ten nekonečný proces vypisování šeků a kontroly zůstatku na účtu je tak otravný. Bylo to jako vybrat si šťastný los, když se Will těch povinností na začátku našeho manželství ujal: Vynáší odpadky. Opraví ucpaný odpad. Platí účty. Rozloučila jsem se s instalatérem a přivítala manželský život. Doručené dopisy obvykle položím na stolek v předsíni a dál už se o ně postará Will, když se večer vrátí z práce. Teď si přeju, abych jim věnovala víc pozornosti. Skvělé. Jaké klišé!

Po čtyřech šuplících plných starých výtisků novin a stohu porno časopisů nacpaných ve složce označené jako „nevyžádaná pošta“ konečně na něco kápnu. Poslední zásuvka je zamčená.

Klíč najdu záhy, mezi kancelářskými sponkami a propiskami. Proč lidé zamykají zásuvky a klíč pak položí na místo, kde ho každý hned objeví?

Odemknu zásuvku a opatrně vysunu těžký šuplík. Naše účty a bankovní výpisy jsou srovnány a seřazeny v barevně odlišených složkách.

Důkladně každou složku prolistuju ve snaze najít cokoliv podezřelého. Složka uhrazených plateb obsahuje hodně objednávek květin, ale to není nic neobvyklého. Will jako publicista běžně posílá květiny klientům, potenciálním klientům, televizním producentům a komukoliv, s kým chce navázat kontakt. Na začátku našeho vztahu mi Will posílal každý týden pugét růžových tulipánů, a i teď, po třech letech manželství, mě vždy v hotelovém pokoji čeká velká krásná kytice. Všichni moji přátelé považují Willa za nejromantičtějšího muže na světě.

A teď v jeho psacím stole prohledávám zásuvku, kterou drží pod zámkem.

Další na řadě jsou telefonní účty. Výpisy hovorů z naší pevné linky neskrývají nic překvapivého kromě několika hodinových hovorů s Willovou exmanželkou Gigi. Podobně je na tom i výpis z Willova mobilu, hovory jsou rovnoměrně rozděleny mezi mě, Willovu asistentku Kendall, a znovu Gigi. Nic zvláštního. Gigi pravidelně vyžaduje značnou dávku pozornosti, a protože Will si založil svou kariéru na schopnosti jednat s náročnými hollywoodskými osobnostmi a talentu je uklidnit, poradí si i s jejími sklony k dramatizování.

Dle dohody s Gigi musí Will i po rozvodu zůstat jejím PR agentem, a to tak dlouho, jak jeho exmanželka bude vyžadovat. Vítejte ve světě moderních rozvodů: polovina majetku a profesionální propagace zdarma na dobu neurčitou.

Navzdory komplikovanému rozvodu a požadavkům Gigi mají ti dva vztah, ve kterém si vycházejí vstříc. Naštěstí jim jde oběma v první řadě o dobro Lilly a Aidana. Když se jejich manželství rozpadlo, Will se velmi obával, že se stane jedním z „prázdninových otců“, kteří vidí své děti jen o vánočním a letním volnu, zvlášť když jedním z prvních pracovních počinů Gigi bylo odstěhovat se z Floridy do Los Angeles, kde by – zcela zaslouženě – zazářila jako herečka.

A světe div se, ono se tak i stalo. Gigi dostala roli v reality show na ostrově se skupinou dalších podivínů, kde v přímém přenosu jedla šváby a štěkala, aby si zajistila další dny před kamerami. Výhra pro Willa – jako úspěšný podnikatel a vážený občan přesvědčil soudce, že bude pro děti lepší, aby zůstaly v Sarasotě s ním. Zejména proto, že ona reality show není zrovna pořadem pro mladistvé. Děti byly svěřeny Willovi do výhradní péče. Poznali jsme se rok po skončení rozvodu.

Další na řadě je složka nadepsaná „pravidelné lety“, ve které je pořádný stoh výpisů jednotlivých leteckých cest. Žijeme na Floridě a tento stát je prakticky nemožné opustit bez použití letadla. A protože Will létá na služební cesty často, jeho věrnostní body u aerolinek dosahují vysokých hodnot. Zkontroluju přehled ze současného a minulého měsíce. Will měl v uplynulých třech měsících absolvovat nějakých dvanáct letů do Atlanty, ale zde jsou uvedeny pouze čtyři. Osm jich chybí. Zrychlí se mi tep. Projdu výpisy ještě další tři měsíce zpět. Stejná situace. Měl letět do Atlanty dvanáctkrát nebo třináctkrát, ale přehled uvádí pouze pět letů. Sedm, možná osm tu není. To znamená, že můj muž strávil v uplynulých šesti měsících patnáct nocí mimo domov a já vůbec netuším kde.

Sakra.

Doběhnu k mému psacímu stolu, rychle vytáhnu z kabelky růžový diář a sprintuju zpět do Willovy pracovny, kde jsou papíry poházené po celé podlaze. Popadnu linkovaný blok z Willova obrovského mahagonového psacího stolu a začnu si zapisovat data z přehledu aerolinek a porovnávat je se svým diářem. Dostanu se ke konečnému počtu šestnácti dní, které strávil Will v Atlantě. Vytáhnu složku obsahující účty kreditních karet a dohledám dny, kdy Will v Atlantě ve skutečnosti nebyl.

K prvním třem datům se nevztahují žádné platební operace (i kdyby se jednalo o chybu v udělování letových bodů nebo by letěl s jinými aerolinkami, stále by si potřeboval pronajmout auto, ne?). Na další den ale připadla platba 182 dolarů v restauraci Vernona v Ritz-Carltonu, tady v Sarasotě. Zrychlí se mi tep, protože se jedná o hotel, ale zase se trochu uklidním, když si uvědomím, že jde jen o účet z restaurace, a navíc v Ritz-Carltonu není možné sehnat pokoj za 182 dolarů. Taky se nejedná o typ hodinového hotelu.

Projedu zbytek výpisu karetních operací a najdu dalších sedm plateb v restauraci Ritz-Carltonu, jednu z nich dokonce v hodnotě 783 dolarů. Jaký druh překvapení vyžaduje tajné večeře v hodnotě tisíců dolarů?

Najednou se mi znovu udělá zle.

Doplazím se do koupelny, sednu si na podlahu a dvacet minut zírám do vody na dně záchodové mísy. Když bouře v mém žaludku odezní, lehnu si vyčerpaná a neschopná pláče na studené kachličky. Chemický zápach čisticího prostředku mě udeří do nosu a znovu se mi začne zvedat žaludek.

Miluji Willa tak moc, jak jen to je možné. Nedovedu si představit, že by mě mohl takovým způsobem klamat. Život s Willem a dětmi mi dává pocit rodiny, jaký jsem nezažila od smrti babičky. Samozřejmě to pár měsíců (tak dobře – let) trvalo, než jsem plně zvládla roli matky. Dětem bylo tři a pět, když jsme se s Willem vzali. Will vždy hodně služebně cestoval, takže jsem s Lilly a Aidanem trávila spoustu času. Dříve Will zaměstnával chůvu na plný úvazek, ale já jsem se nadšeně vrhla do role pečující opatrovnice. Lilly a Aidan jsou skvělé děti a zažily si toho víc než dost: nejdříve je opustila jejich světoběžnická „reality show“ máma, následně se o ně šest dní v týdnu starala chůva. Cítila jsem, že jsem odpovědí na jejich modlitby a ony byly odpovědí na ty moje. Byla jsem upřímně šťastná, když mi vstoupily do života.

Většina matek má čas zorientovat se ve své roli a postupně si najdou své vlastní tempo, ale moje situace byla odlišná. Začínala jsem od nuly, starost o značkové kabelky jsem ze dne na den vyměnila za nákupy krabicových džusů. Chybělo mi to pozvolné „zaběhnutí se“ v nové realitě, kdy se maminky poté, co přivedou dítko na svět, pomalu učí fungovat i bez spánku a možnosti se vysprchovat. Proto to pro mě bylo těžší, ale navzdory tomu naše děti naprosto zbožňuju a nechápu, jak jsem kdy mohla žít bez nich.

Bylo těžké odolat Willovu šarmu. Je to pohledný charismatický romantik. Má zářivý úsměv a dokáže mě rozesmát jako nikdo jiný. Miluju jeho zářící oči pokaždé, když se na mě se zájmem podívá, a také to, že vždy působí upraveně, jako by právě fotil reklamu pro Ralpha Laurena. Pokaždé, když se ke mně v noci přitiskne, cítím se, jako bych opravdu někam patřila. Zná celý můj příběh, ví o mých zvláštnostech – že mrznu, i když je venku třicet stupňů ve stínu, nebo že nemůžu vystát, když se mě někdo dotkne nehty prstů na nohou. (Will a děti mě takto mučí a považují to za skvělou zábavu.)

Rád si povídá. Je skvělý otec. A baví se stejně dobře na baletním představení i při baseballovém utkání. Muži ho obdivují, ženy o něm sní. Zeptejte se jakékoliv ženy v okolí – co v okolí, kdekoliv na planetě – a řekne vám, že Will je perfektní manžel.

Za svobodna jsem se těšila na manželství a mnoho jsem od něj očekávala. Představovala jsem si, že manželské štěstí se podobá fotkám z katalogu. Grilování na pláži s pohledným milujícím manželem, který vydělává dvě stě tisíc dolarů, a přesto tráví spoustu času s manželkou a dvěma vzornými dětmi, které si vždy očistí boty o rohožku a hodiny si spolu hrají bez hádek u limonádového pultíku za devět stovek.

Myslela jsem si, že jsem do takového života konečně vstoupila.

Těžko si ale tu okouzlující blonďatou maminku z časopisu představím, jak ve snaze najít důkazy nevěry klečí na rozkošném sisalovém koberečku (349 dolarů) před bedfordským psacím stolem (899 dolarů), zatímco psí miláček rodiny spí opodál (pruhovaný pelíšek Cabana, 89 dolarů).

Nejsem tak úplně připravená smířit se s možností, že mě Will podvádí, a tak stále váhám… V hlavě se mi však už rodí nepříjemný pocit: můj úžasný život může jít do kytek.

Obvykle nedělám předčasné závěry, ale během čtyřleté kariéry expertky na vztahy jsem už slyšela všechny možné příběhy a byla svědkem nejrůznějších vztahových katastrof. V mé profesi bych musela být tak trochu idiot, kdybych přehlédla tak nápadné příznaky.

Muži všeobecně lžou ženám o dvou věcech: penězích a sexu. Sice bych ještě neměla nic vylučovat, ale hádám, že Will by neutápěl žal v podniku Ritz-Carlton, pokud by tím problémem byly peníze. Tím pádem zbývá sex.

Nakloním se nad umyvadlo, opláchnu si obličej studenou vodou a důkladně si vyčistím zuby. Potřebuju to promyslet. Nepřítomně si obleču slušivé letní šaty a vykartáčuju vlasy. (Jistě, asi se zdá divné zabývat se zrovna teď účesem, ale odmalička jsem byla vychovávaná v duchu noblesy jižanských krásek – jakákoliv krize se řeší lépe s rtěnkou na rtech a upravenými vlasy.) Chvilku si pohrávám s myšlenkou, že bych brnkla Jules a svěřila se jí, co jsem zjistila, a poslechla si její racionální názor na situaci, ale mé druhé já se za skutečnosti, které jsem zjistila, stydí… Navíc se mi nechci přiznat, že jsem se snížila ke slídění v manželově pracovně. Nepřítomně hledím na svůj odraz v zrcadle. Zarudlé oči zakamufluju vrstvou korektoru a dostanu nápad.

Musím do Willovy kanceláře.

Špehovat, či nešpehovat?

Darby Vaughnová

Nemáš co pohledávat v přítelově skříni, ale proslídíš i ty nejzazší kouty.

„Omylem“ kontroluješ jeho maily.

Nebo „náhodně“ položíš sklenici s pitím na tlačítko „přehrát“ u jeho záznamníku.

Dobře, uznejme, že veslabé chvilce bezděky prohledáme partnerův noční stolek (hledáme krém na ruce!) v jeho nepřítomnosti nebo nenuceně pročteme účtenky z čistírny a papírky zapomenuté v kapsách jeho oblečení. Ale je tu jeden malý problém, dámy: Slídění ničí vztahy. Slídíme totiž ze dvou důvodů: přílišné nejistoty a ženské intuice.

Nejistota: Řekněme, že jsi bláznivě zamilovaná. Vše se báječně vyvíjí. Ale malý hlásek v mysli ti našeptává, že ten muž přece nemůže být tak úžasný, jak se zdá. Jistě něco skrývá. Takže občas, ze začátku skoro nedobrovolně, mrkneš na papíry položené na psacím stole nebo prsty projedeš mezeru mezi gaučovými polštáři v momentě, kdy ti nalévá sklenku vína. Později, když odběhne vyzvednout objednanou sýrovou pizzu, zahájíš důkladnou domovní prohlídku ve stylu agenta CIA.

Takové chování tě jenom dostane do problémů: Zaprvé, není to pěkné. Zadruhé, můžeš být přistižena při činu, což je jednak pořádná ostuda a jednak se to ne zrovna snadno vysvětluje. A v neposlední řadě, když opravdu najdeš něco podezřelého, uhnízdí se to v tobě jako nebezpečná bakterie, i když se třeba o nic nejedná. Nakonec budeš po svém partnerovi chtít vysvětlení, jak přišel ke kroužku do bradavky s diamanty nebo poukázce na romantický víkend. A tím se chytneš do pasti, protože budeš muset vysvětlit, jak jsi na to všechno přišla. Nejspíš bude mít pro vše nějaké logické vysvětlení, a ty se ponížíš a ztrapníš úplně zbytečně.

Ženská intuice: Opravdu dobrý důvod pro slídění je jen jeden – najít důkaz pro to, co už víš. Tedy když s jistotou víš, že tě podvádí, a potřebuješ to dokázat. Důkladně se zamysli nad tím, proč tento pocit vznikl. Cítíš se tak pořád? Nebo jen v této situaci, jen s tímto mužem? Máš skutečné indicie, nebo jen neurčitý dojem, že něco není v pořádku? Důvěřuj své intuici a snaž se přijít na to, co přesně tento pocit vyvolává. Pokud tě podvádí, musíš se to dozvědět. Pokud ne, potřebuješ si uvědomit, proč mu nedůvěřuješ.

Jsi to jedině ty, kdo může odpovědět na otázku, zda slídit, nebo ne. Ať už je odpověď jakákoliv, uvědom si, že prvním místem, kam by ses měla podívat, je…

3

Je 13:30 a já se řítím po dálnici rychlostí 130 km/h v pozvraceném autě.

Je zřejmé, že mé rychločištění v garáži za použití šamponu na koberce nijak zvlášť nezafungovalo. Okénka mám stažená až nadoraz, přesto vnitřek auta čpí typickým zápachem, znásobeným čtyřhodinovému působení třicetistupňového vedra.

Protože Will předstírá cestu do Atlanty, vím, že je čistý vzduch pro invazi do jeho kanceláře. Napadne mě zajet do myčky a nechat si kompletně vyčistit interiér auta, abych se konečně zbavila toho smradu, nebo alespoň koupit synetickou vůni piniové kůry anebo citronového koláče. Sžírají mě ale obavy z toho, co možná najdu ve Willově kanceláři, proto se rozhodnu zbytek desetiminutové cesty přetrpět s hlavou vystrčenou z okénka ven jako pes.

Zkouším se spíš než na puch soustředit na sestavení plánu útoku. O pár minut později dorazím k Willově kanceláři, zastavím na jeho parkovacím místě a spěchám ke vchodovým dveřím.

„Hej, Darby!“ zavolá Kendall, Willova skvělá asistentka. „Jak se dnes má moje oblíbená vztahová expertka?“

Oh, jaká škoda.

Mám Kendall ráda, vždy jsem měla. Je téměř šest let Willovou asistentkou a navzdory tomu, že by se spousta žen necítila zrovna nejlíp při pomyšlení, že jejich manžel tráví deset hodin denně s hezkou, chytrou, mladou a vtipnou blondýnkou, jsem nad věcí. Nežárlím a nevěřím tomu, že příležitost dělá zloděje. Kendall pracovala pro Willa celé dva roky předtím, než jsme se poznali, a došla jsem k závěru, že pokud by mezi nimi probíhalo nějaké jiskření, jistě by k něčemu došlo dlouho před tím, než jsem Willa potkala. Kendall zná Willa jako snad nikdo jiný, je velmi kompetentní a velmi milá. Když jsem s Willem začala chodit, posílala mi zprávy o tom, co hezkého o mně ten den řekl. Rychle se z nás staly kamarádky, pravidelně si voláme, chodíme na oběd a nakupovat.

Mimo jiné rezervuje pro Willa letenky, takže přesně ví, kam letěl. Nebo neletěl.

Sedí za svým pracovním stolem a já stojím jen kousek od ní. Podívám se jí zpříma do očí a zeptám se pevně: „Kendal, co se tu děje? Kde je Will?“

Třesoucí se rukou se začne probírat papíry na stole, neschopná na mě pohlédnout. „Ehm, hm,“ zamumlá. „Je v Atlantě, ne?“ Vzhlédne ke mně s nuceným slabým úsměvem, ale hned uhne očima a znovu začne přerovnávat papíry, tentokrát v šuplíku.

Ani nemrknu, jen se předkloním tak, aby se na mě musela podívat.

„Vím, že dnes není v Atlantě,“ prohlásím. Zdá se být zmatená, možná šokovaná. „Kendall,“ řeknu velmi pomalu, „co všechno víš?“

Zničeně bloudí pohledem pár vteřin po místnosti, jako by přemýšlela nad možností útěku. Nakonec se mi zadívá do očí a po tvářích jí začnou stékat slzy.

„Darby,“ vzlykne. „Je mi to tak líto.“

Ach. Můj. Bože.

Cítím se, jako by mi v plicích docházel vzduch. Myšlenky mi začnou v hlavě vřít a naskakuje mi jeden katastrofický scénář za druhým. Co je Kendall líto?

Sesunu se na židli naproti ní. Kousnu se do rtu, abych odvedla pozornost od narůstajícího balvanu v hrudníku, a přinutím se vyslovit tu palčivou otázku: „Kendall, co je ti tak líto?“

Propukne v pláč, neschopná slova kvůli hysterickým vzlykům a lapání po dechu. Pozoruju to s pocitem soucitu k mé trpící kamarádce na straně jedné a s hrůzným pomyšlením na to, co ji tak semlelo, na straně druhé.

Zdá se to jako věčnost. Dívám se na ni, jak vzlyká, a čekám na odpověď. Položím jí ruku na rameno a několik minut sedíme bez hnutí, než se uklidní a je schopná promluvit.

„Darby, nevěděla jsem, co mám dělat. Bála jsem se, že mě vyhodí, když ti to řeknu.“

„Řekneš co?“

„Poslední tři měsíce má schůzky se Solem Weinsteinem,“ vydechne, jako kdyby odhodila závaží, co ji doteď tížilo.

Vlna obav naráz opadne a já se konečně zhluboka nadechnu. Will mi už před pár měsíci řekl, že Sol se stal jeho klientem, ale chápu, proč si Kendall dělala takové obavy. Sol Weinstein je prominentní rozvodový právník, nejznámější na jižní Floridě. V Sarasotě, kde bydlí úspěšní podnikatelé, je manželství bráno spíš jako dvouletý leasingový plán než celoživotní závazek. Rozvodových právníků je spousta a jsou populární. Ten, který uzme největší část televizního vysílání, si také řekne o nejvíc peněz. A v tom je Sol nejlepší. Zastupuje klienty mezi smetánkou a v celé oblasti je notoricky známý pro svou schopnost najít skulinu v každé předmanželské smlouvě, pokud je to v zájmu jeho klienta. Mnoho zdejších paniček jsou jeho permanentními klientkami, i když jsou zrovna v mezirozvodovém období. Je lepší mít peněženku každý měsíc o pár tisíc dolarů lehčí, než riskovat, že je jejich vyvolený při náznaku problémů předběhne a stane se Weinsteinovým zákazníkem jako první. Ačkoliv je to trochu slizoun, pro Willa je výhodným klientem. Když nic jiného, Sol ví, jak pracovat s médii. Je splněným snem každého agenta.

„Oh, zlatíčko! Ty můj chudáčku!“ Položím Kendal ruku kolem ramen, abych ji uklidnila. „Tohle tě trápí? O nic nejde! Sol je jen klient.“

Zachvěje se a vzhlédne ke mně s vážným výrazem. „To mi Will také řekl, ale já vedu účetnictví. Když je Sol naším klientem, proč platíme my jemu?“

Zírám na ni asi dvě minuty naprosto šokovaná, než se mi znovu sepne mozek k akci.

„Ukaž mi ty účty.“

Kendal z kartotéky vytáhne malý štůsek faktur od firmy Weinstein, Cabbott & Ringling, celkem za 4 000 dolarů za poskytnuté právnické služby v posledních pár měsících.

Natáhnu se pro telefon na jejím stole a vytočím číslo uvedené na faktuře.

„Promiňte,“ řeknu zdvořile recepční v Solově obrovské právní firmě, „byla byste tak hodná a řekla mi jméno agenta pana Weinsteina? Ať vím, na koho se mám obrátit pro rozhovor?“

Kendall se nakloní blíž, zvědavá na její odpověď. „Sol se o svou publicitu stará sám.“

Žádná Atlanta. Žádný Sol. Nejhorší na tom je, že si připadám, jako bychom se tomu nemohly dostat na kloub. Kendal věděla, že se něco děje, ale netušila přesně co. Obávala se mi svěřit s domněnkou, že Will lhal ohledně schůzek se Solem. Obávala se o své místo a také nechtěla strkat nos do něčeho tak ožehavého, jako jsou potencionálních problémy našeho manželství.

Aby se Kendall zbavila alespoň části pocitu viny, kterou cítila v posledních třech měsících, pomůže mi prohledat Willovu kancelář ve snaze najít nějaké vodítko k řešení celé záhady.

Zeptám se jí na večeře v Ritz-Carltonu ve dnech, kdy měl být Will v Atlantě. Její obličej zbledne.

„Co tím myslíš?“ zeptá se opatrně. „Že nocoval v Ritz-Carltonu ve dnech, kdy měl být v Atlantě?“

„Ne, večeřel tam,“ vysvětlím jí záznamy z platebních karet, kde ale nebyl naúčtován pokoj.

„Máme korporátní účet s Ritz-Carltonem,“ řekne. „Pokud nocoval v hotelu, útrata by šla přes kancelář,“ zamyslí se. Důkladně projde data u hotelu Ritz-Carlton. Žádná útrata.

„Co je s těmi služebními cestami do Atlanty?“ zeptám se.

„Nerozumím,“ řekne. „Proč si myslíš, že nelétá do Atlanty?“

„Dnes ráno jsem ho viděla ve městě v době, kdy měl být v letadle. Navíc v evidenci aerolinek chybí šestnáct letů v uplynulých šesti měsících.“

„To je divné,“ řekne Kendall s nechápavým výrazem. „Já jsem pro něj koupila letenky každý týden.“

Ani po třech hodinách jsme nic nenašly.

Potřebuju plán, a to hodně rychle. Pozítří odjíždím na poslední část mého knižního turné, musím tedy během následujícího dne a půl zjistit, co se děje. Jinak budu muset celé týdny mimo domov žít s vědomím, že mi můj manžel lže. Uplynulých sedm hodin bylo děsivých. Nemyslím si, že jsem schopná to vydržet ještě dva týdny.

Na druhé straně, pokud ho zítra konfrontuju a on se mi přizná k nevěře, musela bych s tím vědomím (než bych našla nějaké východisko) cestovat po celé zemi, předstírat, že se nic neděje a v televizi a rádiu poskytovat rozhovory na téma lásky. Já, Darby Vaughnová, ztělesnění úspěšného vztahu. Při té představě mi žaludek vyjede až do krku.

S Kendall obě možnosti probereme a já souhlasím s tím, že se zaměřím na dokončení turné.

„Musíš se soustředit na svou knihu,“ řekne Kendall. „Je to pro tebe velká příležitost. Jde o hodně.“

„Ano, to vím,“ souhlasím. „Máš pravdu.“

Mého turné mám plnou hlavu – budu hostem v The Today Show, což je jeden ze tří literárních svatých grálů, o které usiluje každý autor: Oprah, The today Show a The New York Times se svým seznamem bestsellerů.

Dostat se do Today Show je obrovský úspěch. Je to největší ocenění pro mě coby spisovatelku, tak i jeho vztahovou expertku a konečně i lidskou bytost. Je to velká věc, znamená to, že jsem se konečně dostala na vrchol. Miliony mých fanoušků proudí do knihkupectví.

Možná se zbytečně nervuju. Možná pro tohle všechno existuje nějaké perfektně logické vysvětlení. Willa miluju a měla bych mu důvěřovat. Kendall zná Willa velmi dlouho a my obě víme, že je uvnitř dobrý člověk. Nikdy dřív jsem neměla jediný důvod mu nedůvěřovat… Nebo je možná prolhaný slizký hajzl.

Pravidlo číslo jedna v takové situaci je najít opravdu nezpochybnitelný důkaz předtím, než budete muže konfrontovat: pokud se do něj totiž pustíte bez důkazu jen na základě podezření, jednoduše vše popře a důkladněji zamete stopy. Nejlepší strategií je nashromáždit veškerou evidenci a tím ho zatlačit do kouta. Nemůžeš udělat krok vpřed, dokud si nejsi svým počínám opravdu jistá.

Zhluboka se nadechnu a snažím se sebrat. Jediná věc, kterou si můžu být jistá, je, že můj manžel evidentně zbožňuje večeře v Ritzu. A pak ještě tím, že nemám tušení, kde vlastně nocuje. V podstatě tedy nevím nic.

Kendall uznala, že tu něco nehraje ohledně Atlanty, ale byla si jis tá, že Will nemá milenku, protože žádná cizí žena mu do kanceláře nevolá. Během dne přijímá většinu hovorů, takže by si něčeho neobvyklého všimla. Přemýšlí nahlas o možnosti, zda se do výpisu od aerolinek mohla vloudit nějaká chyba – možná na letišti zapomněli zadat čísla jeho pravidelných letů. Slíbí, že další den ráno zavolá do agentury a zjistí to.

Potřebuju chvilku, abych se uklidnila. Nejspíš jsem se tou amatérskou vyšetřovací akcí nechala příliš unést. Jsem si jistá, že jsem Willa dnes ráno viděla, ale to je tak vše. Dám tomu nějaký čas, a i když se situace nevyjasní sama od sebe, minimálně přijdu na způsob, jak té záležitosti přijít na kloub. Jestliže nemám v záloze nic konkrétního, s čím bych mohla na Willa vyrukovat, nebudu ani s ničím začínat. A vystresovat děti před mým odjezdem na turné je to poslední, co bych chtěla.

Děti!

Mrknu na hodinky, je skoro šest. Bože, jsem tak vděčná Jules, která jim právě teď nejspíš chystá večeři. Obejmu Kendall, poděkuju za její pomoc a obě souhlasíme, že se o téhle malé eskapádě Willovi zmiňovat nebudeme.

Kendall si chce udržet místo stejně tak moc jako si já chci udržet manžela. Copak nám to někdo může vyčítat?

Vyběhnu z kanceláře a v rychlosti cestou domů zajedu k myčce. Pracovník otevře dveře auta, znalecky zhodnotí situaci na zadních sedačkách, povzdechne si a oznámí mi, že čištění potrvá dvacet minut. Na zlomek vteřiny přemýšlím, jestli bych se měla přiznat k původu toho nepořádku, nakonec to ale zavrhnu a raději mlčím. O půl hodiny později odjíždím v čerstvě vydezinfikovaném autě s pomerančově páchnoucím stromečkem zavěšeném na zpětném zrcátku.

K Jules se dostanu kolem sedmé. Jakmile projdu předními dveřmi, do náruče mi vběhnou Lilly s Aidanem vonící po těstovinách a čokoládovém dortu. Zhluboka se nadechuju jejich sladké vůně. Já ty dvě opičky prostě miluju.

Tiše si s Jules povídáme v rohu kuchyně, zatímco se děti obouvají a připravují si školní batohy.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se naléhavě. Popíšu jí situaci způsobem, který zní více smysluplně a méně pateticky, než se mi jeví.

Jules souhlasí s mým plánem dát celé věci pár týdnů. „Nedělej si starosti, zlato,“ řekne jemně. „Všechno bude dobré.“

S dětmi se vydávám na cestu domů a k několikahodinovému maratonu povídání a mazlení na gauči před tím, než nadejde čas jít do postele. Chyběly mi celý den, proto jim dovolím být vzhůru o třicet minut déle, i když je mi jasné, že toho při ranním vstávání budu litovat. Zachumlám je pod peřinu, obejmu a zasypu polibky na dobrou noc s přáním sladkých snů a řeknu jim, že je mám moc ráda.

„Dar-mami,“ zeptá se Lilly, „přečteš mi ještě jednu pohádku?“

„Zítra ti ji přečtu,“ řeknu. „Už je pozdě, beruško, musíš jít spát.“

Dar-máma je pojmenování, které mi Aidan a Lilly vymysleli pár měsíců poté, co jsme se s Willem vzali. Aidanovi bylo pět let, když jednoho odpoledne věcně oznámil, že přišel na to, jak by mi měl říkat. Lilly, jako správná milující mladší sestra, nadšeně souhlasila. Byla jsem ohromena tím, jak rychle mi otevřeli svá malá srdíčka. Pojmenování mi už zůstalo a já se cítím poctěná.

Lilly obtočí své malé ruce okolo krku a přitáhne si můj obličej blíž ke svojí tvářičce. „Já tě mám tak ráda, Dar-mami.“

Políbím ji ještě jednou na její hedvábně sladkou pleť a pošeptám jí do ouška: „Dar-máma tě má taky moc ráda, Lilly beruško.“

Akademie dívky snů, tip pro randění č. 38

Je strašný pocit rozejít se s někým a pak si uvědomit, že to byla chyba: je to jako shodit svoje auto z útesu a pak si vzpomenout, že jsi na zadním sedadle nechala kabelku.

Ženy často ukončí vztah na základě silných emocí, jakými jsou zlost nebo strach (takové to „rozejdu se s tebou dřív, než ty se mnou“). Pamatuj ale, že je důležité nenechat emoce řídit tvůj život. Popřemýšlej o tom. Běž na procházku, zhluboka dýchej, zajdi si na pedikúru. Ačkoli se jedná o záležitost srdce, ujisti se, že používáš i hlavu.

Akademie dívky snů

4

Problém se slíděním je v tom, že jakmile jednou najdeš něco podezřelého, je téměř nemožné to nezmínit partnerovi.

Ačkoliv se ze všech sil snažím, zdá se mi, že všechny otázky týkající se Willa zkrátka nemůžu dostat z hlavy.

Ráno brzy vstanu, zametu stopy po svém včerejším řádění ve Willově pracovně a zamknu skříňku s dokumenty. Potom se obléknu, připravím pro Aidana a Lilly k snídani francouzské tousty s cukrem a odvezu je do jejich Monterssori školy. Chvilku pozoruju, jak se zdraví s kamarády a společně mizí ve třídách. A zasáhne mě vlna smutku. Ačkoliv miluju svou práci, sžírá mě pomyšlení na celé dva týdny bez dětí. Tou nejlepší částí mé práce za uplynulé tři roky je luxus být takřka ženou v domácnosti, nezmeškat žádné baletní vystoupení nebo zápas v karate. Dokonce ani kvůli své talkshow v rádiu nemusím opustit dům – Will zařídil náš domek pro hosty jako vysílací studio, takže vstupy do éteru mohu dělat klidně i v pyžamu (a často toho využívám, pokud zrovna nemusím vézt děti do školy). I natáčení klipů pro televizi zapadá do našeho rodinného života naprosto hladce: natáčím každé tři týdny, což jsem si strategicky zesynchronizovala s pobytem dětí u Gigi. Jsem tu pro děti. A na tom mi opravdu záleží.

Vzhledem k Willovu pracovnímu vytížení je stabilita normálního každodenního rodinného života dobrá pro náš všechny.

Mířím na letiště, abych stihla letadlo, kterým by se Will normálně vracel z Atlanty. Ano, já vím. Slíbila jsem si, že tuhle šílenost vypudím až do konce svého turné z hlavy, ale zkrátka to nejde.

Možná si to mučení podvědomě užívám.

Zaparkuju na posledním volném místě na parkovišti pro krátké stání deset minut před příletem, sprintuju skrz příletovou halu a bez dechu klesnu na lavičku u bezpečnostní kontroly hned vedle gigantického akvária s rybkami.

Obrazovka uvádí přistání letadla načas. Sedím napnutá a v očekávání skenuju pohledem vlny cestujících přelévající se koridorem v naději, že zahlédnu Willovu známou siluetu. Minuty se zdají být tak nekonečné, až se propadám do agónie.

O dvacet pět minut později mám pocit, že mi pukne srdce, když se proud cestujících začne ztenčovat. A pak ho uvidím. Vysoký a elegantní, tašku nenuceně přehozenou přes rameno. Zaostřím, abych se ujistila, že je to opravdu on. Ano, oblečený do mého oblíbeného šedivého obleku od Armaniho a růžové košile, kterou si na sebe vezme jen Will nebo herecká hvězda. Na vteřinu vypadá překvapeně, když zahlédne můj obličej. Pak se mu na tváři rozzáří široký úsměv.

Ještě nikdy v mém dosavadním životě jsem nikoho tak ráda neviděla.

Spěšně ke mně přijde a přitáhne si mě do náruče. Jemně mě políbí na rty. „Hej, nevěděl jsem, že na mě budeš dnes čekat! Mám tu auto.“

„Chtěla jsem tě překvapit.“

„Milé překvapení,“ řekne s úsměvem.

Společně vyjdeme na parkoviště. Nemůžu se přestat dotýkat jeho paže, zad, obličeje. Jsem tak šťastná, že ho vidím. Tak šťastná, že byl tam, kde měl být. Možná jsem se včera spletla. Možná jsem se nervovala zbytečně. Otázka, které se nemohu zbavit, je, proč se Will scházel se Solem. Ta jediná mi kalí pocit, že veškeré moje pochybnosti jsou jen vlnky na rybníce.

A protože nejlepší obranou je dobře mířený útok, jdu na to: „Wille, lásko, přemýšlela jsem nad tím, proč se vídáš se Solem Wein steinem.“

„Myslel jsem, že jsem ti to říkal,“ odvětí suše. „Vídáme se kvůli změnám rozvodové dohody mezi mnou a Gigi.“

Samozřejmě! To dává přece smysl. Nemůžu tomu uvěřit, že jsem z něčeho takového šílela. Will se snažil vyvléct z povinnosti být Giginým PR agentem ještě předtím, než jsme se vůbec poznali. A upřímně, pokud je tu někdo, kdo ho z toho může vysekat, pak je to Sol.

„Je stále tvým klientem?“ zeptám se s předstíranou nenuceností.

„Nejsem si tím jistý. Ze začátku byl plný elánu. Podepsali jsme smlouvu ohledně propagace, ale pokaždé, když si s ním snažím domluvit schůzku, odbyde mě, že pracuje na velkém případu. Co už… Jistě se ozve, až bude něco potřebovat.“

Záhada vyřešena. Cítím se jako mrcha, že jsem mu nedůvěřovala. Uzavřu téma a vroucně Willa políbím. Usměje se na mě s jiskřícíma očima a zeptá se: „O co tady jde?“

„Jen jsi mi moc chyběl,“ řeknu a obejmu ho.

Jsem tak šťastná, že je můj muž zpět.

„Hele,“ prohodí, „co takhle vzít si den volna? Rád bych s tebou strávil trochu času před tím, než odjedeš na dva týdny.“

„To zní jako výborný nápad,“ odpovím nadšeně.

Každý svým autem dojedeme domů, natřeme se trochou opalovacího krému a převlékneme se do plavek a šortek. Nachystám ručníky a plážové židle, zatímco Will stráví dobrých dvacet minut na telefonu rušením a přesouváním schůzek. Jedeme to Lido Key s otevřenými okénky a s Jimmym Buffetem vyhrávajícím z CD přehrávače. Brouzdáme se ve vlnách i v jemném písku pláže a sbíráme mušle. Je jeden z mnoha perfektních slunečných dní, ten největší důvod proč miluju život na Floridě. Odpočíváme na plážových židlích a ruku v ruce si povídáme a chichotáme se, jako bychom byli na líbánkách. U našeho oblíbeného plážového baru si dáme cheeseburger a studené pivo.

Zůstanu spokojeně na židli u baru a vyměňuju si drby s mladým párem sedícím u vedlejšího stolu, zatímco Will zajede vyzvednout děti ze školy s rychlou zastávkou doma, kde nechají školní batohy a převléknou se. Za půl hodiny jsou na pláži, namažu děti silnou vrstvou opalovacího krému a všichni čtyři strávíme zbytek dne stavěním hradů z písku a dováděním ve vlnách.

Před západem slunce naložíme věci do auta a spokojení a lepkaví od písku a slané vody zamíříme domů. Po maratonu sprchování a večeře si zabalím kufr na turné a uložím Lilly a Aidana do postele.

Will otevře láhev vína a pustí hudbu: Luise Armstronga, jedno z mých oblíbených CD. Tohle jeWillova technika svádění – tango v rytmu touhy mezi sezdanými páry. Navíc je nepsaným pravidlem vrhnout se do akce na rozloučenou noc před odjezdem na cesty. Houpeme se do rytmu hudby po kuchyni a Will mi šeptá text písně do ucha. Cítím se hloupě kvůli svému přehánění. Will je skvělý manžel. Milujeme se a máme skvělou rodinu.

Přitáhne si mě k sobě blíž, krk mi zasype polibky a pak mě vede do ložnice. Políbí mě ještě mezi dveřmi, jeho ruce mi kloužou po těle. Mé tělo reaguje v rozporu s myslí vztahového expertky, která stále skenuje situaci ve snaze najít nějaký háček: Menší touha? Evidentně ne. Nové schopnosti v posteli? No, pokud se jakékoliv nové triky naučil, na mně je nezkouší. S Willem se milujeme tak jako vždy – s láskou a zájmem. Když je po všem, ležím Willovi v náručí s pocitem blaženosti rozlévajícím se po celém těle, poslouchám tlukot jeho srdce a pomalu usínám.

Je to ten nejkrásnější den, jaký si pamatuju. Dokonce tak krásný, že mi téměř vytěsní Atlantu z hlavy.

Jak randit se svým manželem

Darby Vaughnová

Po pár letech v manželství řada lidí zjistí, že jedinými tématy rozhovorů je osoba zodpovědná za ostříhané nehty pod gaučem a poslední díl seriálu Chirurgové. Pokud jsi v dlouhodobém vztahu, který ztratil jiskru, je čas přijít na to, jak ji opět zažehnout.

Klíčem k úspěchu při probuzení romantiky ve vztahu je přidat nový element do partnerského života:

Změň místo

Jít si zatancovat tango je lepší než strávit další sobotní večer na gauči, anebo můžete pro změnu strávit noc v pokoji pro hosty (nebo dokonce na dvoře), namísto obvyklých radovánek ve vaší vlastní posteli.

Změň téma

Stop konverzacím o dětech, co bude k večeři nebo o celebritách. Pokládejte si otázky, jako když jste spolu chodili: O čem byla tvoje diplomka? Co byla ta nejtrapnější věc, která se ti jako dítěti stala? Na jakém nejneobvyklejším místě jsi měl sex?

Změň šatník

Zapomeň na džíny a vyhoď mikinu. Vystroj se pro velký večer, i když jdete jen do místní hospody. Čas, který strávíš přípravou a líčením na schůzku ti pomůže cítit se romanticky ještě předtím, než si vůbec oblékneš kalhotky.

Změň barvu vlasů

Nabarvi si vlasy nebo se obleč do nějakého sexy modelu. Nošení červené zrychlí tvůj srdeční tep (i jeho) a zvyšuje atraktivitu – přesně tolik, aby odstartovala pomalou noc.

Změň parfém

Studie chicagské univerzity odhalila, že muži si spojují vůni skořice a vanilky s láskou. Pokud se snažíš rozdmýchat romantickou náladu, dej do trouby skořicové rolky nebo se zahal do parfému s jemnými tóny skořice a vanilky (milujeme parfém Dívka snů).

5

Moje letadlo odlétá v sedm ráno, takže taxík bude před domem v 5:30, což je zatraceně brzo.

Dvakrát jsem překontrolovala seznam instrukcí a poznámek, co se týče programu dětí, který jsem sepsala pro Vivian, naši paní na hlídání a stínovou babičku, která se o děti bude starat zatímco budeme s Willem v práci. Je skvělá, Lilly a Aidan ji zbožňují.

Tiše políbím na čelo Willa i děti, zatímco všichni spí, a opatrně jim pod polštář vsunu lístečky se vzkazy.

Will zamžourá a rozespale řekne: „Darby, hodně štěstí dneska v Today Show. Vím, že budeš skvělá. Je to tvoje velká chvíle. Jsem na tebe opravdu pyšný – běž a natři jim to.“

Něžně ho ještě jednou políbím na čelo a vydám se neohrabaně odšoupat svůj monstrózní kolečkový kufr ze schodů předsíní směrem k čekajícímu taxíku.

Když řeknu, že se vydávám „na turné“, většina lidí si představí luxusní pětihvězdičkové hotely a limuzíny, večerní róby a nevtíravé paparazzi čekající před hotelem, aby ulovili snímky z perfektního úhlu, zatímco tě tvůj PR agent směruje od večírku k rozhovoru a znovu na večírek. Je to sen každého autora: autogramiáda jeho knihy s davem fanoušků, kteří čekají venku ve frontě táhnoucí se až k dalšímu bloku.

Pravda je taková, že většina autorů se na turné své knihy vůbec nevydá. Měla jsem to štěstí dostat se do patnácti měst jen díky tomu, že moje manažerka Holland je žralok. Žralok lovící se sladkým úsměvem, elegantně oblečený a ozdobený výraznými africkými šperky.

Realita báječného knižního turné je, že buď a) tvůj let startuje velmi brzo ráno, nebo za b) přijedeš na letiště noc před odletem a vezmeš si taxíka do hostelu u letiště nebo ubytování podobného druhu pro oběti služebních cest. Ráno tě potom pracovnice jménem Marge nebo Betty vyzvedne v jejím zastaralém modelu Toyoty s podlahou u spolujezdce posetou použitými kelímky od kávy. Marge bude znát všechny drby o každém autorovi za posledních pět (až dvacet) let a prozradí, kdo je milý, kdo spí s manažery knihkupectví, kdo si dá panáka před ranní show v místním rádiu a že momentálně nejprodávanější autor spirituální literatury nechal svého psa udělat bobek v jejím autě a ani se nenabídl to uklidit.

Marge bude mít přes rameno obrovskou tašku, kterou dostala zdarma na knižním veletrhu, nacpanou vším, co právě čte a háčkuje. Dále taška obsahuje lahev vody, pomačkanou kopii tvého programu a úplně na spodu cereální tyčinku nebo sáček pistácií od aero linek, o které se s tebou rozdělí, pokud jsi a) měla velmi dlouhý den a nestihla ses najíst, nebo za b) jsi autor, jehož pes nezanechal v jejím autě bobek. Marge tě odveze do sídla rádia na ranní show, nebo do místní televize na Dobré ráno, naše městečko! nebo Dobré ráno naše vesničko! anebo Dobré ráno kdekoliv ksakru jsi! a bude trpělivě sedět v zasedačce, zatímco ubíhá tvých šest minut s moderátorem, který je příjemně hovorný, pravděpodobně však neví, nebo je mu šumák, kdo vlastně jsi a o čem je tvá kniha. Poté tě Marge odveze do knihkupectví, kde bude probíhat autogramiáda. I jako známá autorka můžeš očekávat maximálně tuctový dřevěný stůl z Ikey a doufat, že přijde alespoň někdo. Manažer pobočky tak nedojde k závěru, že tvá přítomnost – a nejspíš celá tvá existence – je jen nepříjemností a naprostou ztrátou jeho času. Obvykle tam budeš sedět dvě hodiny a snažit se zachytit pohled každého zákazníka, který vstoupí dovnitř, abys je silou vůle přitáh la ke svému stolu. Ve většině případů se jen budou ptát na toalety.

Kdykoliv máš během dne přestávku, s Marge pojedete pro kávu a sendviče a pak tě vyhodí u dalšího knihkupectví, kde se představíš znuděným zaměstnancům a nabídneš jim podepsání svých knih, které mají na skladě. Pokud máš za zády významné nakladatelství, bude to pravděpodobně jeden výtisk.

Ke konci dne tě Marge zaveze na letiště. Popadneš svačinku u stánku těsně před odletem svého pozdního letadla a vydáš se vstříc další destinaci.

Moje turné startuje hned ráno v Chicagu. Je to náročné, ale je skvělé potkávat se s novými lidmi. Vždy mě trápí, když mám odjet na tak dlouhou dobu, ale jakmile se letadlo odlepí od země, začnu se těšit na všechno a všechny, se kterými se uvidím. Turné je asi ta nejnáročnější a nejúnavnější součást života spisovatele (stýská se vám po rodině při neustálém přesouvání z jednoho neznámého místa na druhé). Ale zároveň to může být i ta nejzajímavější část. Kdykoliv jsem příliš unavená a jediné, co chci, je utéct zpět domů, nadechnu se, vykouzlím úsměv a pokračuju. Během turné dostanete šanci setkat se se svými čtenáři: lidmi, kterým jste stáli za to, aby utratili ze svých těžce vydělaných peněz 20 dolarů za vaši knihu a aby vám přišli říct, že vaše práce pro ně osobně něco znamená. To je odměna, která mě přenese přes osamělost v hotelových pokojích a brzké ranní vstávání.

V Chicagu se o mě bude starat Risa. Čeká na mě u výdeje zavazadel s malou papírovou tabulkou s nápisem DARBY VAU GH NOVÁ. Je malá, ani ne sto šedesát centimetrů vysoká s olivovou pletí a kudrnatými černými vlasy po ramena. Usmívá se na mě a má ty nejzářivější bílé zuby, jaké jsem kdy viděla.

„Ahoj!“ řekne hned, jakmile mě uvidí.

Opětuju její úsměv a podáme si ruce. „Ahoj, já jsem Darby. Moc mě těší!“

Krátce se na mě zadívá a řekne: „Jak přimět muže, aby po vás šíleli, správně? Už jsem měla tu čest – před čtyřmi lety.“

„Myslela jsem si to!“ vyhrknu potěšená, že mám na první zastávce někoho známého. Čekají mě dvě přenocování, zbytek jsou denní akce.

Pomůže mi položit příruční zavazadlo a notebook na vrch mého kufru. Následuji ji ke dveřím vedoucím na parkoviště.

„V 10:15 musíš být v AM Chicago, ale studio je jen dvacet minut odsud. Během dopoledne nebude zácpa.“ Podívá se na moje lodičky, holé nohy a zavinovací šaty s krátkým rukávem a zeptá se: „Máš kabát?“

Odpovím, že mám, ale je na dně kufru, takže ho budu hledat, až se dostaneme do studia.

Vykročíme ven a mě prakticky odfoukne poryv ledového větru. Nejsem si jistá proč, ale pokaždé mám problém s odhadem počasí na jiném místě než tam, kde bydlím. Uvědomuju si jak hloupé to je, ale nasednu do letadla, přiletím do jiného města a jistá moje část (obvykle ta stejná, která rozhodla o tom, co si obleču do letadla) očekává, že počasí v mé destinaci bude stejné jako na místě, odkud jsem vzlétla. Kontroluju předpověď počasí předtím, než kamkoliv jedu, vidím ikonky sněhových vloček nad cílovou destinací, ale při pohledu na palmy v naší zahradě jsou tak nereálné… U nás na Floridě bývá v listopadu příjemných dvacet devět stupňů. Risa se směje mé snaze zakrýt si holé prsty v lodičkách s otevřenou špičkou a sdělí mi, že se dnes teplota vyšplhá až k minus pěti. Paráda.

Dnes uděláme pět zastávek, nejprve v místní ranní show, AM Chicago, pak přijde rozhovor v rádiu v poledne, pár návštěv knihkupectví v pozdním odpoledni a poté přednáška v rámci Akademie dívky snů v chicagském studijním centru. Přednášky a podepisování knih jsou to jediné, co mě mezi zastávkami drží při životě, protože jde o příležitost mluvit se ženami, které čtou mé knihy. Prozradí mi, co se jim líbilo a co ne, poprosí mě o radu, svěří se mi se svými srdce ryvnými příběhy, které je přiměly sáhnout po mé knize, představí mě kamarádkám. Je to jako jedna velká dámská jízda.

Následující den probíhá podobně: rychlý vstup v ranní show Q101, která je jednou z mých nejoblíbenějších, nějaké autogra miá dy, rychlý oběd s reportérkou z Tribune a nakonec další podepisování v Barnes & Noble.

Ke konci dne mě Risa odveze zpět na letiště a já letadlem zamířím do New Yorku. Na letišti LaGuardia přistanu až po půlnoci. Pokud se dostanu do hotelu před jednou v noci, budu mít celých pět hodin spánku před mým vystoupením v Today Show. Jsem tak natěšená! Naštěstí je na letišti zaparkované auto s mým jménem, takže alespoň nemusím uprostřed noci shánět taxi.

Jako fanoušek romantických filmů ze šedesátých let jsem se radostí málem zbláznila, když jsem se dozvěděla, že budu ubytovaná ve Waldorf-Astoria. Roky jsem snila o tomto noblesním hotelu a nyní – tramtadadá – jsem konečně tady. Ubytování na mých zastávkách během turné se odehrává převážně v ekonomickém stylu, a tak jsem připravená na pořádný nářez luxusu a stylu. Auto zpomalí a pracovník hotelu okamžitě otevře dveře. S napřaženou rukou je připraven mi pomoci vstoupit do toho stylového nebe. Dobrý den, Cary Grant k vašim službám, madam. Uvnitř vstupní auly projdu kolem té největší květinové dekorace, jakou jsem kdy viděla. Z povzdálí se linou tóny piana a hodiny s nádhernými ornamenty uprostřed haly odbíjí dvě hodiny ráno.

Poté, co se konečně dostanu do pokoje, si zlehka opláchnu obličej v elegantním mramorovém umyvadle ve snaze zbavit se mdlého make-upu a pachu letadla. Pak zalehnu do postele. Budík zazvoní ihned potom, co se dotknu hlavou polštáře. Otevírám oči za zvuku písně Sonnyho a Cher „I got You Babe“, kterou vyhrává radiobudík. To jako vážně? Sonny a Cher? Ježkovy zraky. Zabroukám si s nimi (mimo rytmus, to uznávám), a zachichotám se. „I got you babe.“ Dnes je můj den.

I přes čtyřhodinový spánek (plus šlofík v letadle) se cítím docela fajn. Nebo jsem minimálně schopná fungovat. Vyhlédnu z okna na město pulzující životem pode mnou. Zavolám na recepci a objednám si snídani za 65 dolarů sestávající ze slaniny, vajíček a coly. Pak odběhnu do sprchy.

Asistentka, která mě má na starosti, je asi čtyřicetiletá Italka Babs. Čeká na mě ve vstupní hale hotelu v 6:45, aby mi oznámila, že auto a řidič poslaný producenty z Today Show už čeká venku. O pár minut později dorazíme do studia v Rockefellerově centru. Jsem unesena, zatímco Babs, která tu byla už mnohokrát s různými jinými autory, působí rutinně a vede mě hlavním vchodem k recepci. Mladá blonďatá asistentka s poznámkovým blokem nás pošle přes vstupní halu opačným směrem do Zelené zasedačky. V té není zeleného překvapivě vůbec nic.

„Proč se jmenuje Zelená zasedačka?“ zeptám se.

„To nikdo neví,“ odpoví Babs rázně. „Ale nikde neexistuje zelená Zelená zasedačka.“

„Opravdu?“ zeptám se s pocitem, že si ze mě utahuje.

Usměje se a pozvedne obočí: „Přináší to smůlu.“

Výborně. V ten moment jiná energická asistentka produkce vstoupí do dveří. Představí se jako Mackenzie, nabídne nám s Babs kávu a vysvětlí, že mě přišla nasměrovat do maskérny.

Požádám Babs, aby mi podržela sako, které si nechci zmačkat při sezení v maskérčině křesle, a následuju Mackenzie halou, zatímco si procházím své poznámky a vypínám mobil, aby mi nezvonil během vysílání.

Všichni jsme slyšeli to staré rčení, že televizní kamera přidá pět kilo na váze, ale nikdo už vám neřekne, že se vám zároveň slijí důležité části obličeje dohromady. Například řasy. A brada.

Většinou vás to stojí pár opravdu hromadu strašných záběrů, než si uvědomíte, že skrytým tajemstvím k tomu, abyste na televizní obrazovce vypadali jako lidská bytost, je zmalovat se jako prostitutka. Známá novinářka Paula Froelichová takový vzhled nazývá „TV transvesťák“.

Mám dojem, že jde o jistý druh tajného iniciačního procesu provázejícího uvedení do divokého televizního světa. Něco jako osobitý druh šikany. To je důvod, proč amatéři vypadají tak špatně a profesionálové tak dobře.

Umělé řasy. Černá oční linka. Dvě kila lesku na rty. Nejdůležitější lekci televizního make-upu jsem získala během hostování v show spolu s Rachel Weingartenovou, která je maskérkou celebrit. Propagovala svou novou knihu s názvem Ahoj, krásko! a poté, co mě tím nejjemnějším možným způsobem informovala, že se chystám objevit na obrazovce minimálně se šesti bradami, mi pět minut před začátkem show nabídla zachránit situaci úpravou mého nalíčení. O tři minuty později se mi kolem hrdla táhla jasně viditelná šmouha bronzeru, která ovšem vyzmizíkovala mé několikanásobné podbradky z televizního světa. Dle mého názoru jsem vypadala jako šlapka ke konci kariéry. Zato obutá do velmi drahých bot.

„Důvěřuj mi, zlatíčko,“ řekla Rachel povzbudivě. „Budeš vypadat báječně.“

A nemýlila se.

Maskérka Today Show má se mnou zjevně stejný plán, co se mé proměny v prostitutku týče, a nanáší mi na obličej několik kilo líčidel.

Mackenzie nakoukne dovnitř, aby mi oznámila, že na plac jdu za osm minut, a já se jí zeptám, jestli mám dost času, abych si ještě odskočila. Na toaletách u Zelené zasedačky došlo mýdlo, proto se rozhodnu umýt si ruce v umyvadle vedle v maskérně. Za pár okamžiků se setkám s Mattem Lauerem, takže se opravdu nehodí umytí rukou přeskočit.

Otočím kohoutkem a v momentě mi do obličeje udeří proud studené vodní smršti. Voda stříká po celé místnosti a zmáčí nejenom mě, ale i spoustu dalších lidí, dokud jeden pohotový chlapík vyzbrojený fénem na vlasy dlaní nenasměruje tryskající vodu do umyvadla a rychle nezavře kohoutek.

Kadeřníci a maskéři na mě zírají s ústy dokořán a snaží se nepropuknout v smích.

A právě vtom strčí Mackenzie hlavu do dveří podruhé. „Ještě pět minut.“ Podívá se na mě ještě jednou, pak si rukou zakryje ústa. „A kruci.“

Moje světle růžové tričko je promočené a díky tomu průhledné. Osm vrstev důkladně aplikované řasenky mi jako černé potoky stéká po tváři, zatímco vějířek umělých řas mám přilepený na ňadru, kde sedí jako podivný pavouk. Kaštanově zrzavé vlasy po ramena, které jsem si dnes ráno půl hodiny rovnala žehličkou, vypadají jako by projely myčkou pro auta.

Mackenzie zavelí do akce. „Lidi, za čtyři minuty je na židli naproti Mattovi.“

Kadeřník – ten, který bez slitování přemohl tryskající proud vody – mě zachrání podruhé, když mi vysuší přední část vlasů (a většinu vzadu) a stáhne je do elegantního culíku, zatímco obě maskérky odklízejí škody napáchané na mém obličeji.

Mackenzie stojí mezi dveřmi s očima přilepenýma na hodinkách. „Potřebuji ji ve studiu za dvě minuty.“

„Hotovo,“ řeknou obě maskérky současně.

„Co provedeme s jejím oblečením?“ zazní.

„Není čas na to, abychom jí našli něco suchého, musí teď jít do studia, nemůže zmeškat.“

V tom mě napadne myšlenka, která se zdá být šílená i geniální současně. „Mám sako,“ vyhrknu. „Co kdybych si oblékla tričko obráceně?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se ztrapnit (snadno a rychle).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.