Rozcuchané štěstí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Rozcuchané štěstí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tajnosti

Za oknem mlžný opar rána,

slunce nám mává skrz barevnou krásu

a v propadlišti času

trpí tvá duše věčně rozervaná…

Za oknem tma se náhle snesla k zemi,

hvězdy nám tiše tančí nad hlavou

a měsíc jako vždycky vzdálený a němý

odvrací od nás duši bolavou…

Část první: Tajnosti

ebylo mi ještě šestnáct, když máma umřela… Nejspíš bych měla cítit smutek, ale cítila jsem jen úlevu. Že je to konečně za námi, že už se nemusíme bát žádného dalšího dne, který přijde, že tomu nemusíme čelit…

Je hrozné, že to vidím takhle, ale jinak to prostě vidět neumím. Ester to trápí, ale já cítím spíš zmatek, protože netuším, jak teď budeme žít dál. Trápit se tím, že tu máma už nebude – na to není čas. Ostatně, nikdy tu pro nás vlastně nebyla. Nebo spíš: nebyla tu pro nás už tak dlouho, že mi dělá potíže vzpomenout si, kdy to bylo jinak.

Máma byla už spoustu let nemocná a všichni jsme to věděli. Já si ji vlastně jinak ani nepamatuju a možná proto mě to nebolí. Možná proto jsem ráda, že už je to za námi a že se teď náš život snad změní. Táta přestane pít a my se třeba vrátíme zpátky do Čech. Už si skoro nepamatuju, jaké to je, mít domov. Ale toužím po tom. A to i přesto, že jsem vlastně skoro dospělá. My, co žijeme kočovný život, dospíváme brzy.

Jen Ester asi nikdy nedospěje – a to je starší než já. Za pár měsíců bude plnoletá. Jenže z nás dvou jsem to já, kdo řídí náš život. Nebo spíš to, co z něj zbylo.

Já, divoká holka s ohněm v krvi. Odjakživa jsem taková. Jak bych vůbec mohla být jiná?

Nespoutané, temně rudé vlasy se mi vlní po zádech. Spadají mi pod lopatky a jen málokdy je nosím sepnuté. Líbí se mi vypadat provokativně. A to se mi s takovými vlasy daří. Jsem prostě zrzka, která ráda upoutává pozornost. Snad proto, že nic jiného jsem od života nedostala.

Zrcadlo mi vrací odraz přidrzlé holky s jiskřivýma zelenýma očima a pihami posetou tváří. Jo, ty pihy. No ty ten celkový dojem trošku kazí. Ale co už. Patří ke mně. A maličko zjemňují můj obvyklý výraz, kterým nenechávám nikoho na pochybách, že já vím o životě svoje.

Jsem poměrně vysoká, vyšší než Ester, a taky jsem do vínku dostala postavu, pro kterou by mnohé holky vraždily. Vypadám daleko starší, než jsem. A snad i sexy – alespoň mi to často říkají oči kluků, kteří mě míjejí. Takže si vlastně nestěžuju. To Ester pořád vypadá spíš jako holčička, stejně jako vypadala máma – předtím.

Předtím, než onemocněla. Protože už dlouho tak samozřejmě nevypadala. Dá mi práci si vzpomenout, jaká byla. Vidím jen tu napůl odevzdanou ženu ležící v posteli a netečně sledující, jak se snažíme uchovat zdání, že se vlastně nic neděje. Že zase bude líp. Máma na rozdíl od nás nikdy nic nepředstírala.

Její oči, kterými nás sledovala, mě občas v noci straší. Pevně tisknu víčka k sobě a snažím se utéct před představou, že mě pořád vidí. Že ví. Že to vlastně vždycky věděla…

Táta, který začal znovu pít v době, kdy bylo jasné, že se z toho tentokrát máma nedostane, mizí na dlouhé dny pryč a Ester se marně snaží sehnat nějakou práci, protože tuší, že táta o tu svou už zase přišel. Ačkoli tentokrát se mu povedlo si ji udržet déle než obvykle.

Domnívám se, že si Ester dělá starosti, protože už ví, jak to pak dopadá. Ví, že nás zase vyhodí a že zase nebudeme mít pár týdnů co jíst a kde spát. Bojí se dalších nocí, kdy se k sobě budeme tisknout a doufat, že ráno to bude lepší. Je dobře, že se blíží jaro. Na jaře a v létě je to vždycky snadnější…

Náš pokoj je ve čtvrtém patře jednoho ušmudlaného domu v okrajové čtvrti příhraničního městečka v Rakousku. Všechny domy jsou tu upravené, ale my samozřejmě bydlíme v tom jediném otlučeném domě široko daleko. Často sedávám na podestě a zírám přes dřevěné, rozviklané zábradlí dolů do zanedbané haly. Přemýšlím, čím to je, že se v našich životech všechno pokazilo. Dumám nad tím, jestli to takhle bylo odjakživa, ale někde mezi záblesky matných vzpomínek z dětství vím, že ne. Kdysi jsme já, máma a Ester žily stejný život jako ostatní. Obyčejný život plný obyčejných, všedních dní.

Všichni, kdo si na takový život stěžují, neví, co mají. Netuší, co by za to jiní dali. A ani nemají představu, jak je snadné o takový život přijít. A jak těžce se získává zpátky.

Ester často sedí v pokoji u okna a dívá se přes střechy téhle okrajové čtvrti někam do dálky. Možná čeká na zázrak.

Já raději sedím tady a snažím se čelit realitě. Protože zázraky se nestávají. To vím už dlouho. A myslím, že to ví i Ester. Jen se neúspěšně snaží předstírat, že tomu pořád ještě věří. Že věří tomu, že nás z té šlamastyky, do které jsme se nedopatřením dostaly, někdo vytáhne.

Vím, že psala strýci. Vím, že ten dopis odeslala ještě před máminou smrtí spolu se závětí, kterou máma napsala v jedné ze svých světlých chvilek. Vím to, protože jsem se Ester snažila přesvědčit, ať to nedělá. Ale neposlechla mě.

Pořád prostě doufá, že se strýc rozhodne nám pomoct. Ale já vím, že kdyby chtěl, už by to dávno udělal.

Kdysi jsme k němu a k jeho ženě jezdily na prázdniny. Já, máma a Ester. Je to ale už tak dávno, že si to skoro nepamatuju. Vím, že mají stejně starou dceru, jako jsem já, a staršího syna, věkově asi jako Ester. Jenže když jsme tam naposledy trávily léto, bylo mi pět let. Co si z té doby můžu pamatovat?

Oheň, u kterého jsme sedávali a pekli buřty? Pokojík v patře, kde jsem se o postel dělila já s Eliškou a Ester zase s Tomem? Mámu, šťastnou a se zářícíma očima, jak v kuchyni vytahuje z trouby makové buchty?

Ne, na tuhle mámu nechci vzpomínat. Ty vzpomínky v mé mysli blednou a já jsem ráda. Protože to bolí. Bolí mě vědět, že kdysi jsme ještě měly šanci.

Máma, Ester i já.

Vstanu z rozvrzané dřevěné židle a jdu do pokoje. Ester se ještě nevrátila. Oči mi zalétnou k posteli, na které ještě donedávna máma ležela. Nedokážu si tuhle vzpomínku srovnat s tou, která mě tak nečekaně udeřila do žaludku. Proč jsme se do té chalupy pod lesem už nikdy nevrátily?

A proč se máma změnila tak moc, že mi vůbec není líto, že umřela?

Tenkrát jsem makové buchty jedla poprvé – a naposledy…

Stojím u okna, když se dveře rozlétnou a vrací se táta. Opilý pod obraz, což mě zase tolik nepřekvapuje. Už ho vlastně ani jinak neznám. A vlastně to ani není můj táta. Ani můj, ani Esteřin. Byly jsme už dávno na světě, když se Ota s mámou seznámil a oženil se s ní.

Tehdy byl jiný. Vzpomínky ke mně plují závojem pavučin a já se jimi opatrně prodírám. Divím se, co všechno jsem v sobě dokázala zamknout na sto západů, co všechno odnesl čas…

Ani máma možná nebyla vždycky taková, jak jsem ji znala já. Ta vzpomínka, která ke mně tak nečekaně pronikla, mě celou rozhodila. Ne, máma taková vždycky nebyla…

Co ji tedy změnilo?

Ota s námi žil tak dlouho, že je logické považovat ho za tátu. I když se tak vůbec nechová. Většinu života mě přehlížel. Nezajímala jsem ho a možná mě to zpočátku trápilo, ale jako spoustu věcí v mém životě jsem to odsunula stranou. Nepotřebovala jsem jeho náklonnost, abych přežila. Ani tu máminu. Vždycky mi stačilo jediné – Ester. Když byla poblíž, věděla jsem, že všechno zvládnu. Že to zvládneme společně. Já a ona.

Ať už táta pil sebevíc a máma se nám sebevíc vzdalovala…

Když na to tak pomyslím, uvědomím si, že k Ester se Ota odjakživa choval jinak. Už jako malou ji zbožňoval, nosil jí dárky (když na ně tedy měl peníze) a vnucoval jí společnost, o kterou nestála. Neměla ho ráda o nic víc než já.

Možná netušila, čím si získala jeho nežádoucí pozornost, ale já jsem to věděla hned. Podobala se mámě. Té mámě z mých vzpomínek – ne ženě, která tu dlouhé měsíce umírala na špinavé posteli. Byla maličká, drobná a zakřiknutá. Ester se nikdy nesmála. I v té dávno zasuté vzpomínce stojí vždycky opodál a smutně pozoruje nás ostatní.

Jako by už tehdy věděla, co se má stát.

Jako by tušila, že všechno hezké vezme čas a už nikdy se do těch dob nebudeme smět vrátit.

Jsme tady už víc jak půl roku a protloukáme se, jak se dá. Táta pije čím dál víc a podle toho to taky vypadá. Kdyby Ester sem tam nenašla nějakou práci, už dávno by nás odtud vyhnali. Domácí, starý, nerudný chlap, jen čeká na příležitost, aby se nás zbavil. Možná se mu už brzy naskytne. Protože táta ukradl Ester peníze, které měla schované na nájem.

Možná jsem přece jen jeho dcera. Třeba se s mámou poznal dávno předtím, než si ji vzal. Protože krást, to mi jde. Kdyby to Ester věděla, zničilo by ji to. Ale jak jinak bychom mohly v tomhle neutěšeném světě přežít?

Nekradu peníze, nejsem tak docela jako on. Ale sem tam vezmu nějaké jídlo, když se nikdo nedívá. Sem tam se na našem otlučeném stole ocitne nějaké pečivo, pár brambor, ovoce. Něco, co můžu spolehlivě vysvětlit. Něco, co ostatní mohou postrádat, co nikomu chybět nebude – a nám to pomůže přežít další dlouhý den.

Nedělám to často a nejsem na to hrdá. Ale hlad je ten nejhorší našeptávač. Kdo nikdy neměl hlad, nemůže to pochopit.

A i když vím, že Ester se často vzdá jídla, jen abych neměla hlad já, nepochopila by to ani ona. Proto jí to nikdy nemůžu říct. Ester se snaží bojovat čestně. Ještě neví, že takhle nikdy nemůže vyhrát …

Copak se máma někdy v posledních letech zajímala o to, jestli nám ubližuje? Jestli nás takový život baví? Jestli jsme šťastné?

Zajímalo ji jediné. Drogy.

A když je neměla, přály jsme si, aby je dostala. Protože to bylo horší, než když byla sjetá.

Možná byste čekali, že budeme stejné. Ale ne. Už dávno jsme si obě odpřisáhly, že tohle nás nedostane. Že tomu nikdy nepodlehneme. Že se dokážeme probít i přesto, že nám osud hází klacky pod nohy a každému našemu marnému úsilí se směje.

Ale jednou, jednou se musí unavit. Jednou nám místo klacků hodí možná něco jiného. Stačilo by nám i obyčejné, rozcuchané štěstí…

Pořád tátu vidím, jak toho dne vešel do dveří. Snad už v té chvíli jsem věděla, že ani tentokrát mě osud nevyslyší. Že se toho štěstí nedočkáme. Dívala jsem se na něj a tušila, že je něco špatně. On se na mě nedíval. Díval se na prázdnou postel.

Když máma umírala, Ester jí slíbila, že se o mě postará. Že mě nikdy neopustí. Máma měla slabou chvilku. Ke konci jako by začínala chápat, co v životě zvorala – a přála si to napravit. Nejdřív sepsala tu závěť a Ester dokonce sehnala notářské ověření, které ji stálo to málo, co uškudlila. Protože Ota nebyl naším otcem, máma chtěla, aby se o nás po její smrti postaral její bratr. Její bratr, se kterým už léta nepromluvila. Ester možná věřila, že nás strýc přijede zachránit, ale já jsem tomu věřit nemohla. Ne po všech těch letech mlčení. Co vím, čas od času mu máma psala. Ale nikdy jí neodpověděl.

A nebylo to jen proto, že jsme nikde nezůstali tak dlouho, aby nás jeho odpověď zastihla.

Táta samozřejmě nevěděl, že máma sepsala tu závěť.

Když vzpomínám na to, co se pak stalo, věřím, že osud nám dal šanci. A my ji opět promarnily. Ester svůj slib nikdy nesplní. Nevím, jestli ji ještě někdy uvidím. Nevím, kde je teď. A nevím ani, kam jedu já.

Vidím ji však pořád před sebou. V tom okamžiku, který rozhodl o našem životě. Vidím ji, jak tam stojí s vytřeštěnýma očima a výrazem čiré hrůzy ve tváři tak podobné mámině. Už mě nestraší máminy oči. Teď je to Ester, kdo mě v bezesných nocích pronásleduje.

A její oči. Bolest, kterou nedokázala skrýt. A taky strach.

Bála se.

Ne o sebe. Bála se o mě…

A já jsem tam stála a křičela jsem. Křičela jsem tak, že jsem nic dalšího už neslyšela. Ota nejspíš taky řval, když se pod ním to ztrouchnivělé zábradlí prolomilo a on se propadl o několik pater níž. Nešla jsem se podívat, jestli to přežil. Věděla jsem, že to přežít nemohl.

Dům patřil k těm, kde nebyl výtah. Jen hluboká šachta se schodištěm kolem dokola.

Přestala jsem křičet ve chvíli, kdy s ohlušujícím, mlaskavým zvukem jeho tělo dopadlo na zašlé dlaždice v přízemí…

Ale ozvěna těch slov mi nepřestávala rezonovat v hlavě.

„Co to děláš? Co to děláš? Co to děláš?“

Už mi žádný z nich neodpoví. Ani Ester, ani on.

Nevím, co se vlastně stalo. A snad to ani vědět nechci.

Vím jenom, že tím okamžikem všechno skončilo. A něco jiného teď začíná…

ěhem té doby, co si ji mezi sebou přehazovaly úřady dvou států jako horkou bramboru, se změnila. Přestalo jí záležet na tom, kde zrovna je. Už se ani neptala, kam odvezli Ester. Jen čekala.

Ty první dny jako by se z její paměti vymazaly. Když se ocitla v diagnostickém ústavu v Čechách a pak v dětském domově, pochopila, že Ester už neuvidí. Po pár týdnech jí někdo oznámil, že má štěstí. Dřív by se tomu zasmála, ale teď jen tupě zírala z okna a přála si vrátit se v čase do chvíle těsně předtím, než se její život proměnil v prach. Přála si změnit to, co se stalo. Přála si tátovi říct, co mu už nikdy neřekne…

Až časem pochopila, jaké štěstí měl dotyčný na mysli. Protože jednoho dne, krátce po jejích šestnáctých narozeninách na počátku léta, si pro ni přijel strýc. Opatrovnický soud ještě neproběhl, ale měl v ruce máminu závěť, její přání, aby vychovával její dcery. Nebo spíš tu, která zbyla. Protože Ester zůstala bůhví kde…

Stála v hale a čekala na něj. Nevěděla, co má očekávat. Ani co čeká on. Myslela si, že ho nejspíš nepozná. Ale on se za těch jedenáct let, co se neviděli, moc nezměnil.

Když vešel do haly a blížil se k ní, jeho oči se na ni unaveně dívaly. Ona ho poznala hned, ale on ji nepoznal. Byl by ji minul, ale zastoupila mu cestu. Vzhlédl.

„Lindo?“

Dívala se mu do očí a věděla, že by ji tu nejraději nechal. Ale svědomí mu to nejspíš nedovolilo.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila s nádechem hořkosti. „Takhle sis mě nejspíš nepředstavoval.“

Nesnažil se to popřít. Jen se na ni ostražitě díval. „Jsi připravená?“ zeptal se zbytečně. Rozdrbaná kabela u jejích nohou mluvila za vše.

„Já jo,“ pronesla hrdě. „A ty?“

Evidentně nebyl připravený, aby ji přijal do svého života. Možná na to nebude připravený nikdy. Ale z úcty ke své mrtvé sestře se zřejmě rozhodl to zkusit. Dívala se za ním, když odcházel podepsat papíry, aby ji odtud mohl odvézt do zapadlé obce pod lesem, na kterou si tak matně vzpomínala. Zatím jen na zkoušku. Dokud neproběhne soud. Potom se možná zase vrátí zpátky.

Rty jí zvlnil hořký úsměv. Možná se vrátí i dřív. Třeba strýc zjistí, že cizí holka v jeho domácnosti bude překážet. Stejně tam nemínila zůstat. Chtěla najít Ester. Chtěla se vrátit zpátky tam, kde to všechno začalo – a to navzdory tomu, že celý dosavadní život toužila po domově a teď ho mohla mít. Ale bez Ester všechno ztrácelo smysl…

Když mířili k autu, ohlédla se. Ve většině oken za sebou spatřila závistivé a zlostné obličeje. Chápala je. Většina z nich čekala celý život, až si je odtud někdo odveze – a málokdo se dočkal. Ona nečekala nic a odjíždí. Chápala, že se na ni všichni zlobí. Rozuměla té nenávisti. Té nevyřčené bolesti, která na ni z těch oken padala.

„Kam koukáš?“ zeptal se jí strýc, když zůstala stát v otevřených dveřích auta, s hlavou otočenou k budově, kde strávila několik posledních týdnů.

Stočila pohled k němu a pak vklouzla na sedačku spolujezdce. Beze slova se usadil vedle ní. „Snad se ti nebude stýskat?“ vyslýchal ji. Co mu na to jako měla říct?

Mlčela a dívala se do bočního okénka. Stýskalo se jí po Ester. Po dlouhé době se nemusela bát, že se ocitne na ulici. Že bude mít hlad. Ale zároveň se cítila tak osaměle, až se to nedalo snést. Ester jí dávala to, co jí nikdo další dát nemohl…

Jenže teď najednou neměla vůbec nic.

„Víš něco o Ester?“ odvážila se položit otázku, která ji trápila od toho prokletého dne. „Víš, kde je?“

Všimla si, jak se mu ústa sevřela zlostí. „Ne,“ odsekl. „A ocenil bych, kdybys mi to nepřipomínala. Má, co si zaslouží. Zabila člověka, Lindo. Bude lepší, když na ni zapomeneš…“

Něco takového čekala. I Ester to čekala. Než ji odvedli, snažila se Lindu přesvědčit, aby na ni zapomněla. Aby nemyslela na to, co mohlo být. Aby se snažila prostě jen přežít – tak jako vždycky.

Jenže tentokrát to tak snadné nebylo. Tentokrát v sobě neměla vzdor, se kterým čelila všem nezdarům, jež je v životě postihly. Všechna zlost na celý svět jako by se z jejího těla vyplavila. Zůstala jen bolest.

Neměla to Ester dovolit. Jenže se to všechno stalo tak rychle, že ani jedna z nich nepochopila, jak moc to změní jejich životy. Ani jedné nedošlo, že je to rozdělí. Teď se dívala přímo před sebe na ubíhající krajinu a tvář jí ztuhla do nečitelného výrazu.

Jeli několik hodin. Vesnice, kde strýc žil se svou rodinou, ležela daleko. Linda se snažila udržet oči otevřené a sledovat krajinu, ale nakonec se přistihla, jak s hlavou opřenou o okénko dříme. Probrala se, když motor auta ztichl. Okamžitě se v sedačce narovnala a civěla před sebe. Auto stálo čumákem k mírnému svahu, po své pravé straně měla jakousi stodolu a za ní zchátralý dům. Před sebou les vzpínající se vzhůru do nebes. Obrovské kopce poseté jehličnany i listnatými stromy se táhly do stran, kam až dohlédla. Podívala se na strýce, který ji už pár vteřin pozoroval.

„Jsme tady,“ oznámil zbytečně. Sice to tu nepoznávala, ale instinktivně vytušila, že tohle je místo, kde stráví příštích pár dní. Možná pár týdnů. Než najde způsob, jak se dostat k Ester…

Strýc vystoupil, ale ona ještě chvíli nehnutě seděla v autě. Pak se dveře na její straně náhle otevřely.

„Snad se nebojíš?“ díval se na ni a snažil se odhadnout, na co myslí. Ale její neproniknutelná tvář mu toho moc neprozradila. Linda odjakživa uměla skrývat, co si myslí.

Ustoupil, když vylézala z auta, a pak se vydal k domu, který stál za jejich zády. Dívala se na nízké stavení před sebou. Před očima jí bleskl záchvěv dávné vzpomínky. Ano, vzpomínala si. Kdysi tu byla šťastná. Jenže to už dávno není pravda…

Dveře se otevřely dřív, než k nim došli. Ženu, která tam stála, Linda nepoznala.

„To je moje manželka,“ představil ji strýc. „Adéla.“

Linda si ji upřeně prohlížela. Zdálo se, že v jejích očích vidí něco, co by tam nemělo být. „Hádám, že já se představovat nemusím,“ utrousila. „Víte, s kým máte tu čest.“

Strýc se zamračil. Ale na ten jeho zakaboněný výraz už si začínala zvykat. Adéla se soucitně pousmála. „Pojď dál, Lindo. Snad se ti u nás bude líbit.“

„Kde je teta?“ pronesla Linda, když vcházela dovnitř. Protože náhle věděla, proč tu ženu nepoznává. Tahle žena do jejích vzpomínek nepatřila. „Vy jste se rozvedli?“

Strýc zabouchl dveře s větší razancí, než sám chtěl. Zůstali stát v tmavé chodbě, která ústila do zastřešené verandy.

Adéla vešla do pravé části obytného domu, který rozdělovala veranda. Dveře se za ní tiše zavřely. Strýc přistoupil k Lindě. „Takže si to pamatuješ,“ konstatoval a prohlížel si ji. „Myslel jsem, že jsi zapomněla.“

„Ty jsi mě tu nechtěl,“ řekla s pohledem upřeným do jeho tváře.

Odvrátil se od ní. „To není tak jednoduché, Lindo. Kdybych nechtěl, nechal jsem tě tam, kde jsi byla, nemyslíš?“

Ale ona se zadívala za jeho záda, na zavřené dveře, kde zmizela Adéla. „To ona tě donutila.“

Zasmál se. „Vážně?“

Jenže úsměv mu na rtech hned ztvrdl. „Vlastně máš pravdu. Nechtěl jsem tě tu. Ale Adéla mě přesvědčila, abych ti dal šanci.“

„Čím?“

„Na tom nezáleží,“ odbyl ji. „Když Sára umřela…“ Odmlčel se a zadíval se mimo ni. „Tehdy jsem přestal věřit dokonce i sám sobě. Adéla to změnila. Změnila i mě. Jsi tu jen díky ní.“

Tvrdě se jí zadíval do obličeje. „Rozumíš?“

Ale nelekla se výrazu jeho tváře. Neucukla, když ji propaloval očima, v nichž nacházela všechno možné, jen ne to, co hledala. „Kdy teta umřela?“ zeptala se místo odpovědi.

Něco z té vyzývavé zrzky v ní přece jen zůstalo. Nenechá se zadupat do země. I když by to bylo o moc snazší…

„Brzy potom, co jste odjely,“ odpověděl.

„Proto se sem máma nikdy nevrátila?“ zajímalo ji.

Jeho oči získaly podivný lesk. Jako by i on bojoval se vzpomínkami. „Víš, proč se nevrátila,“ odsekl. „Potkala toho mizeru a přestalo jí záležet na tom, že ostatním ubližuje.“

Ano, tehdy máma poprvé zjistila, že drogy jí můžou dát to, co jí nikdo další dát nemohl. A staly se pro ni důležitější než cokoli dalšího. A nic to nemohlo změnit. Kolik jim bylo? Ester už chodila do školy, když poprvé opouštěly bezpečí svého tehdejšího domova a kráčely vstříc nejistotě. Tehdy to však ještě nechápaly. Připadalo jim to jako dobrodružství. Každá si nesla svůj maličký raneček s nejoblíbenějšími hračkami a knihami. A máma se celou cestu smála.

Strýc vešel za Adélou do kuchyně. Zrovna vytahovala z trouby pekáč s buchtami. Zavonělo to tak, až Linda zatajila dech. „Makové?“ zašeptala.

Adéla užasle zvedla oči. „Jak jsi to poznala?“ opáčila s úsměvem.

„Zavedu ji nahoru,“ oznámil strýc a vystrkal Lindu ze dveří zase na verandu. Zamířil na druhou stranu. Vešli do maličké předsíňky a pak ji vedl po schodech do patra nad nimi. Zastavil se přede dveřmi přímo u schodiště. Na maličké chodbičce spatřila ještě další dvoje dveře. Sledoval směr jejího pohledu.

„Tady je koupelna,“ vysvětloval a ukázal na dveře uprostřed. Slyšela šum vody, někdo se tam právě sprchoval. Pak mávl rukou k těm vzdálenějším. „A tam je druhý pokoj.“

Otočil se zpátky ke dveřím, u kterých stáli. „Ty budeš spát zatím tady,“ oznámil a pak se beze slova otočil a scházel po schodech zase dolů. Zůstala stát přede dveřmi. Netušila, co má očekávat. Třímala v ruce odrbanou kabelu se svými věcmi a pak rázně vzala za kliku. Dveře se otevřely a ona vešla dovnitř.

Pokoj byl maličký. Jako všechno v tomhle domě. Člověk se v něm sotva otočil. Hned u dveří byla jedna postel a u ní maličký noční stolek. Pod oknem stůl a u kolmé zdi stála další postel. Skříň, která zabírala místo na druhé straně místnosti, měla otevřené dveře a z nich se na zem sypala změť barev. Linda se nadechla a uvědomila si, že až do této chvíle podvědomě zadržovala dech. Na posteli blíž k oknu se pohodlně rozvaloval kluk, který na ni překvapeně civěl. Když za sebou zavírala dveře a odkládala kabelu na zem u svých nohou, cítila se podivně zaskočená.

„Ahoj Tome,“ dokázala ze sebe vypravit, když zase našla svůj hlas. Tohle se jí nestávalo. Ale zíral na ni tak upřeně, že netušila, co si o tom má myslet. Jako by ji tady nečekal. Jako by vůbec netušil, koho má před sebou.

Copak mu strýc neřekl, že přijede?

Měl uhrančivé, tmavé oči, v nichž na okamžik kmitla zvědavost. Tvář měl zdánlivě netečnou, ale poznala, že ji odhaduje. Rysy jeho tváře vůbec nepřipomínaly kluka, kterého si matně pamatovala z dětství. Ale ona se také změnila. Těch let, které ležely mezi tímto dnem a její vzpomínkou, uplynulo přece jen hodně.

„Nikdo mi neřekl, že budu spát s tebou,“ zamumlala. Hlavu měl podepřenou paží a pobaveně ji sledoval. Byl štíhlý a zřejmě i vysoký, ale to teď nemohla dost dobře odhadnout. Vlasy měl stejně tmavé jako oči. Spadaly mu na ramena v mírně se kroutících vlnách. Typ frajera, se kterým si obvykle věděla rady. Ale momentálně se na to, aby se s ním utkala, necítila.

„Ne?“ opáčil líně. S nedůvěrou ho sledovala, když se zvedal. Došel k ní a ona si uvědomila, že ačkoli je na dívku dost vysoká, on je přesto vyšší.

Díval se jí přímo do očí. Za jiných okolností by mu ten pohled vyzývavě oplácela, ale teď…

„Není to tak špatný nápad,“ prohlásil a jeho hlas ji zastudil na kůži. O maličký krůček couvla.

„Nejsem si tak úplně jistá, co máš na mysli,“ řekla, ačkoli to tušila. Ale tyhle hry tady hrát nechtěla. Potřebovala se tu jen na pár dní schovat. Potřebovala přemýšlet – a ne se nechat rozptylovat.

„Spát spolu,“ upřesnil. V jeho očích viděla pobavení.

„Asi jsem si spletla pokoje,“ zamumlala a chystala se zmizet. Ale nečekaně ji popadl za paži.

„Počkej,“ zasmál se. „Kam chceš jít?“

„Myslela jsem, že budu spát s Eliškou,“ poznamenala a snažila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. „Ne s tebou.“

„Kdo si myslíš, že jsem?“ zeptal se. Teď už se jí vyloženě vysmíval. Měla toho dost. Zlostně se mu dívala do tváře.

„Tom?“

Znovu se zasmál. „Že bych se až tak změnil?“

„Hele, nevím, o co tu jde,“ vyštěkla a znovu trhla rukou, aby se mu vyškubla. Ale stiskl ji pevněji a přitáhl si ji blíž.

„Štěkat umíš,“ poznamenal tiše. „Jestlipak umíš i kousat?“

Zadívala se znovu do těch očí. „Pusť mě,“ pronesla stejně tiše jako on. „Hned.“

Pár okamžiků si myslela, že ji neposlechne. Ale něco odvedlo jeho pozornost. Trhl sebou a pustil ji. Pak od ní odstoupil. V té chvíli se dveře za jejími zády otevřely a hlučně se přibouchly za někým, kdo vešel dovnitř. Obrátila se a spatřila dívku, která jí někoho připomínala. Byla hnědovlasá a dlouhé prameny jí spadaly hluboko pod ramena. Oči měla modré, což činilo její tvář zajímavější a jaksi zranitelnější. Ústa se smyslně usmívala, ale ten smyslný úsměv na nich ztuhl ve chvíli, kdy spatřila Lindu.

Postavu měla štíhlou, ale příliš drobnou. Teď překvapeně zírala na Lindu, s ústy mírně pootevřenými. Pak její oči sklouzly k zemi, kde se válela odrbaná, poloprázdná kabela.

„Ach, to jsi ty,“ utrousila otráveně.

Linda se ušklíbla. „Ach, to jsem přesně já,“ poznamenala kousavě. „Ty budeš nejspíš Eliška…“

Dívka zamžikala. Pak očima zavadila o kluka, který se mezitím opřel o zeď s rukama založenýma na hrudi. Její oči roztály, ale pak se zase zlostně obrátily k Lindě. „Pro tebe Elis,“ opravila ji dotčeně. „Eliška jsem možná byla dřív. Ale už dlouho mi všichni říkají Elis…“

„Takže Elis,“ poslušně zopakovala Linda. „Kde budu spát?“

„Věci si dej semhle,“ nařídila dívka naštvaně a odstoupila ode dveří. Linda spatřila malou skříňku, kterou zpola zakrývaly otevřené dveře velké skříně. „Zatím,“ ušklíbla se na ni sestřenice.

„Zatím?“

„Tady zůstat nemůžeš, to je ti snad jasné,“ pousmála se Elis a očima zavadila o frajera opírajícího se o zeď. Pak k němu přistoupila. Lindě došlo, že asi nepůjde o bratránka, za něhož tohohle týpka považovala.

Neptala se, kam ji pošlou. Nezáleželo na tom. Musela jen přežít těch pár dní, než vymyslí, jak se odtud dostat. Shýbla se pro svou kabelu a hodila ji na postel blíž ke dveřím. „Předpokládám, že tahle postel je volná,“ poznamenala, když se na ni svalila.

Elis ztuhl úsměv na rtech.

„No, tohle je Šimon,“ utrousila neochotně, protože se na ni díval s velmi výmluvným výrazem v obličeji. „A tohle je Linda. Moje sestřenice. Bohužel…“

Kluk se odlepil ode zdi. „Sestřenice? Ani jsem nevěděl, že nějakou máš,“ podotkl překvapeně.

Elis se zatvářila znechuceně. „Já donedávna vlastně taky ne…“

Linda povytáhla obočí. Pochybovala o tom, že na ni sestřenka zapomněla. Spíš jí vyhovovalo to předstírat. „Máš sestřenice dvě,“ řekla s očima zabodnutýma do její tváře. „Mě a Ester. Na tu jsi taky zapomněla?“

Poznala, že dívku zaskočila. O Ester se v téhle rodině evidentně mluvit nesmělo.

„Ale ta tu není,“ odbyla ji Elis a přitiskla se k Šimonovi.

Než se stihl zeptat, kde Ester je, Elis si stoupla na špičky, aby dosáhla k jeho rtům, a políbila ho. Linda však neodvrátila pohled. Dívala se na něj a on se díval na ni. V jeho očích se zračilo stejné pobavení jako ve chvíli, kdy si ho spletla s bratránkem.

Nakonec Elis odstrčil a zamířil ke dveřím. „Počkej, Šimone,“ křikla za ním dívka zaskočeně. „Kam jdeš?“

Pousmál se. „Hádej,“ navrhl. „Stejně máš teď jiný program.“

Očima zavadil o Lindu. Elis zlostně sevřela rty.

„Jdu s tebou,“ dohnala ho ve chvíli, kdy otevřel dveře. Pokrčil ramenem a nechal ji projít první. Když za sebou dveře zavíral, očima znovu krátce zavadil o Lindinu tvář. Neucukla. Dívala se za nimi, dokud se dveře nezavřely. Teprve potom se odvrátila.

„Tak to bychom měli,“ pronesla do ticha pokoje. Znovu se zadívala kolem sebe. Tohle měl být nyní její nový domov. Domov…

Už si vlastně ani nepamatovala, jak to slovo zní. Co přináší.

A možná to ani vědět nechtěla. Mělo by přinášet naději, ale tu teď necítila. Mělo by být odrazem jistoty a bezpečí – ale o všechny jistoty přišla už tak dávno, že vlastně nevěděla, co to slovo znamená. A bezpečí? K pocitu bezpečí jí chyběla Ester. Bezpečně se cítila jen v její blízkosti, v její náruči. Ať už jako malá holčička nebo ty poslední týdny, než se všechno pokazilo.

Co dalšího jí tohle místo ještě může nabídnout? A co bude chtít na oplátku od ní?

Strýc ani Elis z její přítomnosti radost neměli. A Adéla? Ta možná. Nejspíš by měla začít tam.

Linda se zvedla z postele a kabelu zašoupla mezi noční stolek a druhou postel. Rozhodla se, že si věci vybalovat nebude. Nezůstane tak dlouho, aby se jí to vyplatilo…

Potom sešla ze schodů dolů, a právě když chtěla vejít na verandu, dveře se před ní samy otevřely. Kluk, který vcházel, se na okamžik zarazil, překvapený, že ji vidí.

Pak se ale usmál. Úsměv mu zjemnil tvář, jinak spíš přísnou a uzavřenou. Oči měl melancholicky zastřené, ale když si uvědomil, koho má před sebou, rozjasnily se. Vlasy měl kratší než Šimon, ale vlnily se mu kolem obličeje v neposedných kudrnách. Byly hnědé, stejně jako Eliščiny. Vlastně si ti dva byli až neuvěřitelně podobní.

„Ty budeš Tom,“ usmála se na něj. Jak si ho mohla splést s tím pitomcem nahoře?

„A ty Linda,“ vrátil jí pousmání. „Vítej u nás. Pamatuju si tě takhle malinkou,“ shýbl se a naznačil, jak přesně.

Rozesmála se. „Tys nebyl o moc větší, hele,“ poznamenala.

Tvář mu zvážněla. „A co Ester?“ pronesl šeptem zřejmě zakázanou otázku. „Kde je?“

Zavrtěla hlavou. Na tuhle otázku neznala odpověď.

„Takže jsi přijela sama?“ vyptával se dál, aby překlenul nepříjemnou chvíli plnou dohadů.

„Tvůj táta mě přivezl,“ upřesnila. „Před chvílí.“

„To vím,“ ujistil ji. „Jen jsem myslel…“

Pochopila, co si myslel. Že Ester přijede s ní. Že je to jen jeden velký omyl. Chyba, kterou už někdo napravil. Nemohla mu říct, že tohle už spravit nepůjde. Nemohla.

Slíbila Ester, že bude mlčet. A stejně nebylo co říct. Mohl by vůbec někdo někdy pochopit, proč to Ester udělala?

Vždyť ani Linda to tak úplně nedokázala pochopit.

Bylo snadné prostě předstírat, že nic neví. Že tomu nerozumí stejně jako kdokoli další. Že nechápe, jak se to mohlo stát. Nemluvit, nevysvětlovat. Tvářit se, že Ester přestala existovat.

Držet v sobě bolest hlubokou jako studna a nedat najevo, jak ji táhne ke dnu. Usmívat se a jít dál. Snažit se přežít. O to koneckonců od začátku šlo…

Proto se na něj nakonec dokázala zase usmát. „Ester nepřijede,“ pronesla tiše.

Dokud to neřekla nahlas, mohla alespoň doufat. Teď už jí nezbylo nic. Ani naděje.

Tom k ní přistoupil. „To se spraví,“ řekl. „Možná ne hned, ale jednou určitě.“

„Ty tomu věříš?“

Díval se do její tváře. Teprve teď vnímal, co vidí. Zkrásněla. Z malé holčičky, která mu kdysi lezla na nervy, vyrostla sexy holka. Polkl. „Jo. A ty musíš taky.“

„Zůstala tam úplně sama,“ poznamenala nakonec. „Víš, jak jí musí být?“

Tom odvrátil oči, protože už se na ni náhle nedokázal dívat. „Vždycky byla silnější, než se zdálo,“ ujišťoval ji. „Už tenkrát.“

Tenkrát…

Copak on ví, co bylo tenkrát?

Makové buchty… Oheň, jehož plameny šlehaly vysoko do oblak… Děti, pobíhající okolo jako rarášci… Její máma, smějící se a šťastná…

A Ester, stojící opodál, zadumaná, neusmívající se, osamocená.

Tak jako teď.

Jestlipak se Ester vůbec uměla smát?

Linda trhla hlavou, jak se snažila utéct z té bolestné vzpomínky zpátky do téhle místnosti, ke klukovi, na kterého si matně vzpomínala, ale který byl cizí stejně jako všechno a všichni v tomhle domě.

„Měla jsem zůstat s ní,“ prohlásila.

Přistoupil k ní a dotkl se jejího ramene. Na okamžik si pomyslela, že ji chce obejmout, ale neudělal to. Jeho ruka jí sjela po paži v nesmělém pohlazení, v gestu, které nedotáhl do konce, protože najednou dostal strach.

„Svým způsobem jsi s ní přece zůstala,“ pronesl. Udiveně na něj pohlédla. Jak to mohl vědět? To je její tvář tak čitelná?

Málem mu řekla, co má v plánu. Ale na poslední chvíli ji cosi zastavilo. Ne, nesmí to říct nikomu…

„Kam jsi vůbec šla?“ zeptal se po chvilce. „Za tátou?“

Prudce zavrtěla hlavou a pousmála se. „Vlastně jsem šla za Adélou,“ přiznala. „Měla jsem za to, že je jediná, kdo tu o mě stál.“

„Jediná?“ opáčil ublíženě.

„No, teď už ne,“ připustila. Po tváři se jí rozlil nečekaný úsměv. Došlo mu, že tahle holka se usmívá jen zřídka.

„To jsem rád,“ řekl. Pak pohlédl na hodinky. „Nechceš jít se mnou? Vzadu děláme oheň…“

Léto začínalo. Mohla by ho prožít i jinak než věčnými strachy, s jakou náladou se táta vrátí domů a jestli budou mít kde spát a co jíst. Trošku ji zaskočilo, že se na to těší. Na život, který vlastně neznala. A který nabízel všechno, co jí osud upíral. Zatlačila vzpomínku na Ester hlouběji do svého srdce. Snažila se nemyslet na bolest, která ji sevřela, když si uvědomila, že Ester takový život nejspíš nepozná.

Ne, na Ester teď myslet nemohla.

Její radost poněkud opadla, když si uvědomila, že to stejně dlouho nepotrvá. Nemůže tu zůstat napořád. I kdyby chtěla…

Vyšli z domu zadními dveřmi na neveliký dvorek a po kamenných schodech zamířili vzhůru. Za domem ležela docela rozlehlá zahrada s králíkárnami. Tom ji vedl přes zahradu pořád dozadu, kde už nebylo nic, jen pole. Zahrada prostě najednou skončila, žádný plot tam nebyl. Zatočili vlevo a pak už spatřila oheň. Byl stejně tak obrovský, jak si pamatovala z dětství.

„Pane jo,“ uteklo jí.

Pousmál se. Přišli blíž a ostatní se po nich začali ohlížet. Někteří s nelibostí (hlavně Elis a holka, která seděla hned vedle ní), ale většinou spíš se zvědavostí.

Přistoupil k nim vysoký kluk s hnědými vlasy a nepopsatelnýma očima. Zračila se v nich zvědavost a ještě něco, co nedokázala uhodnout.

„Ty jsi určitě Linda,“ pronesl, a než se stihla vzpamatovat, shýbl se a políbil ji na tvář. „Já jsem Dan.“

Byl to sympaťák, ale cosi ji varovalo, aby si před ním na nic nehrála. Tenhle kluk na žádné její řeči nenaletí. Viděl jí hluboko do duše – a to se jí moc nelíbilo.

„Ahoj,“ řekla a zároveň tím pozdravem obsáhla i všechny ostatní. Přistoupila k ní další dívka a dva kluci, jejichž jména si nezapamatovala. Nakonec se zadívala na tu, co seděla vedle Elis.

„A ty jsi kdo?“ zeptala se, protože se nezdálo, že tahle holka udělá vstřícný krok.

„To je naše Bára,“ vložil se do toho Tom. „Skoro u nás bydlí.“

„Skoro?“

Nevěděla, jak to má chápat. A bylo jí hloupé se vyptávat. Všichni na ni zírali. V odrbaných džínách s dírami na kolenou a roztřepenými okraji, s tričkem, které obepínalo její smyslné křivky, a s její bujnou, zrzavou hřívou vypadala exoticky. Poprvé si přála, aby tak nevypadala. Poprvé si přála zapadnout mezi ně.

Být prostě obyčejná holka, která sedí u ohně a dívá se do plamenů. Která společně s ostatními zpívá známé odrhovačky a pozoruje, jak se k zemi zvolna snáší noc.

„Je to Eliščina nejlepší kamarádka,“ šeptl Tom, když si vedle ní sedal k ohni. „Je u nás tak často, až mám někdy dojem, že je tam víc doma než já,“ zasmál se tiše, ale sestra ho stejně stihla vražedným pohledem.

Znovu se k Lindě spiklenecky naklonil. „Jak může poznat, že mluvím zrovna o ní?“ zeptal se skoro pobaveně.

„To netuším,“ připustila. „Nejspíš tě už trošku zná.“

Díval se na její tvář, ozářenou plameny. Na zářící zelené oči, v nichž viděl osamělost, kterou se tak pracně pokoušela skrýt. Na rozechvělá ústa, která toho zřejmě věděla víc, než směla povědět.

„Nejspíš,“ zamumlal a odtrhl od ní oči. Ne, nechtěl vědět, co má za sebou. Nechtěl cítit smutek, který tak úzkostně tajila.

Linda se dívala do ohně a na pár okamžiků se ztratila ve vzpomínkách. Kdysi tady také takhle sedávali. Společně s dospělými. Tehdy ještě mohly předstírat, že žijí opravdový, skutečný život. Teď už se nedalo předstírat nic. Všichni zřejmě věděli, odkud přišla. Viděla to v očích všech, kteří se s ní před chvílí zdravili. Pohlédla na sestřenici.

Elis ucukla očima, když zjistila, že ji Linda nachytala, jak na ni civí. Bylo jasné, kdo mluvil. Kdo řekl věci, které měly zůstat nevyřčené. Musela to ostatním prozradit, než s Tomem přišli, protože Šimon předtím přece nic nevěděl.

„Moc jsi mluvila, viď?“ utrousila Linda směrem k překvapené dívce. Elis se to nesnažila popřít. Ušklíbla se a Lindu ignorovala. Bára se k ní z druhé strany naklonila a něco jí šeptala.

Pak se obě něčemu zasmály.

Tom se k ní přisunul a vzal ji kolem ramen. „Nevšímej si jí,“ poradil jí šeptem. „Je naštvaná, protože si odjakživa mohla dělat, co chtěla. A to teď skončilo.“

Udiveně na něj pohlédla. „Protože jsem tady já?“

Nechápala, jak to s ní může souviset. Ona přece do toho, co Elis dělá, nebude zasahovat. Jenže pak zahlédla jiné oči, které si ji upřeně prohlížely. A náhle věděla, proč ji tu sestřenka nechce. Přišla o soukromí. Musí se o pokoj dělit s holkou, kterou ani nezná. Co na tom, že jsou sestřenice – když se ve skutečnosti viděly jen párkrát v životě?

„Chápu,“ zamumlala a ušklíbla se. „Zřejmě jsem někomu zabrala postel.“

„Báro!“ křikl znenadání Tom na Eliščinu kamarádku. Blonďatá dívka s modrýma očima se k nim překvapeně obrátila.

„Co je?“ zeptala se popuzeně. Zřejmě jí vadilo, že se vůbec musí podívat jejich směrem.

„Můžeš spát u mě, když teď u Elišky není místo,“ škádlil ji Tom.

Hněvivě na něj zírala. „Proč si tam nevezmeš Lindu?“

„No tak,“ smál se. „Je to moje sestřenka. Ty ne.“

„No a?“

Bára očividně nechápala, že si z ní utahuje. „Stejně máš jen jednu postel,“ odbyla ho.

Tom se přisunul blíž k sestře a její kamarádce. „A to vadí?“ provokoval Báru dál. Linda je s pobavením sledovala.

„Jsi pitomej,“ zlobila se Bára.

„A na to jsi přišla jak?“ zajímalo Toma.

Zřejmě spolu takovou hru nehráli poprvé. Protože i Linda poznala, že Bára už se zlobí jen naoko. Vlastně jí dělalo dobře, že si ji Tom dobírá.

Odtrhla od nich oči a zadívala se znovu do plamenů. Postavy u ohně se mírně přeskupily. Dan si sedl vedle ní, ale ani si toho nevšimla. Pohltily ji vzpomínky. Viděla mámu, jak se směje. Ester, stojící opodál. A Toma, jak ji i Elišku škádlí…

Proč tehdy nemohly zůstat? Proč musely odejít?

Všechno mohlo být o moc snazší, kdyby zůstaly. Její pozornost se jen zvolna vracela do tohohle času, na tohle místo, mezi tváře, které nepoznávala. Které pro ni zůstanou cizí, protože sem nepatří. Znovu si všimla, že na ni Šimon civí. Neskrýval to. Díval se jí přímo do očí a snažil se ji tím zneklidnit. Ale tohle ji vykolejit nemohlo. Cynicky se usmála. Kdyby jen věděl…

Dan do ní drcl ramenem. „Posloucháš mě?“ zeptal se. Teprve v té chvíli jí došlo, že už na ni nějakou dobu mluví.

„Promiň,“ omluvila se. „Vzpomínala jsem.“

„Na co?“

Odtrhla pohled od Šimona a pohlédla na něj. „Na mámu…“

Chvíli mlčel. „Co se s ní stalo?“ zeptal se pak.

Linda se ohlédla po sestřenici. „Elis podala neúplné hlášení?“ divila se.

Poznala, že Dan neví, co na to má říct. „Třeba bys mi mohl říct, co o mně říkala,“ vybídla ho.

„A vážně to chceš vědět?“ opáčil zadumaně.

„Vážně jo,“ přitakala.

Chvíli mlčel. Zvažoval, jestli má poslechnout hlas rozumu – a prostě mlčet. Nebo říct, co má na srdci, a třeba všechno pokazit.

„Říkala, žes byla v pasťáku,“ zamumlal nakonec. „A že tvou ségru zavřeli. Protože někoho zabila.“

Snažila se nedat najevo, jak ji to zabolelo.

„Až na to, že v pasťáku jsem nebyla,“ opravila ho nakonec suše s pohledem upřeným na sestřenici.

„Tak kde?“

Pousmála se a pak se na něj znovu podívala. „A není to jedno?“

Vlastně měla pravdu. Co na tom záleží, kde byla? Teď je tady. To jen Ester zůstává stále na stejném místě.

„A jinak to je pravda?“ vyptával se dál. Přemítala, co mu na to má říct. Věřil by jí, kdyby řekla, že to byla nehoda? Nejspíš ne. Má smysl nad tím přemýšlet? Má smysl se tím trápit?

„Co?“ opáčila. „Že zabila Otu?“

Prudce se nadechl. „Tak se jmenoval?“

Neodpověděla. Nezáleželo přece na tom, jak se jmenoval. Záleželo na Ester. Jenže tomu nikdo z těch, co seděli u ohně, nemůže rozumět. Dokonce ani Tom by tomu nerozuměl…

Dan se přestal vyptávat. Pochopil, že jsou věci, o kterých by se prostě mluvit nemělo. Že jsou situace, kdy člověku zkrátka dojdou slova.

„Jak dlouho tu zůstaneš?“ zeptal se po chvíli, kdy oba mlčeli a zírali do ohně.

Usmála se. Smutně a jaksi povzneseně. „Asi nemáš na mysli dnešní večer,“ poznamenala tiše.

Někteří už se zvedli a odešli domů, ale pár jich tu ještě zůstalo. Elis, Bára, Tom. Šimon. A ona s Danem.

„Popravdě? Netuším,“ odpověděla, když na ni nepřestával zírat.

„A kam bys šla?“

Za Ester…

Stiskla rty, aby to neřekla nahlas. „Nejspíš zpátky do děcáku.“

Otřáslo jím, když viděl její nehybnou tvář. Jako by jí příliš nezáleželo na tom, co se s ní stane.

„Fanda asi nebyl moc rád, že tě zdědil, co?“ poznamenal tiše. Na malé vesnici se prostě nic neutají. Každý ví o druhém i to, co by možná raději nevěděl.

Vzhlédla. „Ale neříkej?“

Ale vlastně to nebylo nic nového. Strýc to přece sám naznačil. „No, každopádně tu nezůstanu navždycky,“ prohlásila, aby tu debatu ukončila. „Maximálně do plnoletosti.“

O jejích plánech nikdo z nich neměl tušení. A tak to i zůstane. Toho kluka zná sotva pár hodin. Určitě nečeká, že se mu začne hned se vším svěřovat.

Ale očividně to čekal. Ještě chvíli se z ní snažil vypáčit něco o jejím dřívějším životě, ale nakonec to vzdal. Už věděla, že stačí prostě vydržet. Dřív nebo později to vzdá každý. Dan si vzal kytaru, která doteď stála opřená o pařez kousek od něj, a začal hrát. Hovor u ohně ztichl a Eliška s Bárou se nakonec přidaly k jeho zpěvu. Linda nezpívala.

Zaprvé ty písničky neznala a zadruhé…

… prostě nemohla. A tak se snažila zírat do plamenů a nevšímat si, jak se k ní postupně stáčejí pohledy všech, co zůstali u ohně. Šimon pořád seděl naproti ní a nespouštěl z ní oči. Což bylo zvláštní – vzhledem k tomu, že vedle něj seděla Elis a očekávala, že se bude věnovat jí.

Nakonec se zvedl a zmizel ve tmě. Linda si všimla, že se Elis tváří dotčeně. Zřejmě očekávala jiné zakončení večera. Potom už nálada u ohně za moc nestála a brzy poté ho uhasili a začali se rozcházet. Bára to měla nejdál, a tak se Tom velkoryse nabídl, že ji doprovodí. Bylo znát, že se jí ulevilo. Tady vzadu nesvítily žádné lampy a noc byla tmavá, hvězdy dávno pohltila černočerná tma. Jít takovou tmou mohlo být děsivé. Až na to, že Lindu děsily jiné věci než tma.

Rozloučila se s Danem a zamířila směrem, kde tušila začátek zahrady. Elis ji brzy dohnala. „Počkej!“

Hlas naplněný zlostí Lindu zastavil. Obrátila se.

„Máš se mnou problém?“

Elis si ji prohlížela zúženýma očima. „Na Šimona zapomeň,“ vyštěkla. „Je můj.“

Lindu to pobavilo. „Jen si ho nech,“ doporučila sestřenici. „Proč ten strach?“

„Viděla jsem, jak se na tebe díval,“ prskla druhá dívka. Nejspíš to v sobě musela dusit celý večer.

„Ale za to já nemůžu,“ namítla klidně Linda. „Koneckonců, dívat se může, ne?“

„Jsi zkažená!“ obvinila ji Elis. „Stejná jako tvoje máma, jako Ester. Měli tě taky zavřít…“

Linda k ní o krok přistoupila. „Že by závist?“ dloubla do ní prstem, až se Elis zapotácela.

„Tobě není co závidět,“ zašeptala Elis značně schlíple. „A sem nepatříš.“

„Ne, to máš pravdu,“ souhlasila Linda. „Sem nepatřím. Ale teď tu jsem, tak by ses s tím měla smířit.“

„Nikdo tě tu nechce,“ nepřestávala útočit Elis. „Táta tam jel jen proto, že mu nic jiného nezbývalo.“

„To ti řekl?“

Lindě na rty vklouzl trpký úsměv. Elis mlčela. Než se uraženě otočila a zmizela ve tmě, Linda se k ní jemně naklonila.

„Vím přinejmenším o jednom člověku, co by mě chtěl,“ řekla. „Že neuhodneš, kdo to je?“

Elis by jí nejraději vyškrábala oči, ale Linda byla vyšší a silnější. Nakonec Elis utekla do tmy.

Bohužel, daleko neuteče. Společný pokoj moc prostoru k soukromí neskýtal. Lindu by zajímalo, co na ni bude po návratu do společné místnosti čekat. Hodí jí sestřenice něco na hlavu? Vrhne se na ni jako smyslů zbavená? Usmála se.

A pak se rozhodla, že půjde naproti Tomovi. Měl by se přece za chvíli vrátit. Vystoupila ze stínu stromů, pod kterými stála. Ale daleko nedošla. Ze tmy se vynořila vysoká postava a zastoupila jí cestu. Být to někdo jiný, asi by dostala strach. Ale Linda se nebála. Ne mlčenlivých, nehybných stínů. Navíc ho poznala.

„Co chceš?“ zeptala se.

„Co chceš ty?“ opáčil pobaveně.

Prohlížela si ho. „Nečekáš, že ti to fakt řeknu, že ne?“

Přistoupil blíž. Zřejmě očekával, že ji znejistí, ale dívala se na něj stále stejně nepohnutě.

„Tohle na mě neplatí,“ její rty se jemně zvlnily, když zaznamenala chvilkovou nejistotu, která se mu odrazila ve tváři. „Já nejsem Elis.“

Vztáhl ruku a zlehka jí přejel hranou dlaně po tváři. „To jsem si všiml,“ utrousil. „Možná proto mě zajímáš.“

Linda se ušklíbla. Vzpomněla si na to, co jí řekla Elis. „Protože jsem zkažená?“

„Tak tohle tě trápí?“

Upřeně jí zíral do tváře, jako by si přál, aby ho pustila za tu masku, kterou si nasazovala před celým světem.

„Naopak,“ řekla. „Tohle mě vůbec netrápí.“

Znovu vztáhl ruku, ale ucukla dřív, než se jí mohl dotknout. „Řekla bych, že bys měl být někde jinde,“ doporučila mu. „S někým jiným.“

„Jsem přesně tam, kde být chci,“ ujistil ji chladně, ale ruku stáhl.

„Elis by to asi viděla jinak,“ připomněla mu, protože ji štval. Hrál si s ní, to pochopila hned, když se potkali poprvé. Jen nevěděla, proč to dělá. Nudil se? Chtěl zjistit, co tají? Zajímala ho, protože se tu vynořila odnikud a skrývala, co si myslí?

„Elis tu ale není,“ podotkl a hlasem mu zavibroval hněv. Čím ho propána rozzlobila?

„Tak bys možná měl jít za ní,“ navrhla. Tím ho naopak pobavila.

„Zajímavý nápad,“ zamumlal. „Přidáš se?“

Oči jí zlostně zajiskřily. Pochopila, že ji zase škádlí, ale tak nějak měla dojem, že to myslí napůl vážně.

„A co bys udělal, kdybych řekla, že jo?“

Oči mu ztmavly. A hlas měl náhle ochraptělý. „Užil bych si to.“

Nevěřícně zavrtěla hlavou. Něco podobného by od něj i čekala. „A Elis?“

„Co je s ní?“

Pomalu ji opouštěla trpělivost. „A s tímhle slavíš úspěchy, jo?“ zavrčela pohrdavě. „Snahou šokovat?“

Chtěla se kolem něj protáhnout a zmizet ve tmě a napůl doufala, že se už odněkud vynoří Tom, ale chytil ji za paži.

„Tak já tě šokuju?“

Zadívala se do jeho hezké tváře. „Mě? Ne,“ ujistila ho. „Slyšel jsi Elis – jsem přece zkažená…“

Přitáhl si ji blíž k sobě a tentokrát se mu nesnažila vyškubnout, protože to čekal. A protože věděla, že by mu to udělalo radost. Rozhodla se, že mu ji nedopřeje.

„Takže tě už nic nemůže překvapit,“ poznamenal a propaloval ji těma temnýma očima.

„Máš pravdu,“ souhlasila. „Nemůže.“

Věděla, co přijde. Ale jestli se domníval, že zrovna tím ji zaskočí, pletl se.

Jenže on ji náhle pustil. „Možná tedy příště,“ zamumlal. Pak se otočil, a než se vzpamatovala, zmizel ve tmě. Šel opačným směrem, než kterým předtím odešli Tom s Bárou. Chvíli se za ním dívala, ačkoli nemohla vidět vůbec nic.

Trhla sebou, když se za jejími zády náhle ozval čísi hlas.

„Na co tu čekáš?“ zajímalo Toma. „Proč jsi nešla domů?“

Obrátila se a usmála se na něj. „Na tebe,“ zasmála se.

„Špatné svědomí?“ zajímalo ho.

Zatvářila se všelijak. „Možná,“ zašeptala.

„Až tak?“

Zavěsil se do ní a nasměroval ji správným směrem. Udiveně se snažila rozpoznat, kudy jdou, ale měla pocit, že šlape do prázdna. „Jak víš, že jsme na správné zahradě?“ zeptala se.

Sevřel ji pevněji. „Vím. A teď už mlč,“ nařídil.

Zmlkla. Došli ke schodům a teprve tam měla pocit, že něco vidí. „Tady,“ vedl ji. „Dej pozor.“

Noha se jí smekla, ale zachytil ji dřív, než stihla spadnout. Zasmál se.

„Asi je dobře, že jsi na mě čekala,“ poznamenal. „Ty nemáš brýle pro noční vidění?“

Sešli dolů a vplížili se na verandu. Tom za nimi zamkl.

„Brýle pro noční vidění?“ zasmála se, když stoupali po schodech do patra.

„Je vidět, že jsi žila ve městě,“ konstatoval. „Tam je nepotřebuješ.“

Neměl ponětí, kde žila, ale nehodlala mu to vysvětlovat. Možná by se divil. Možná že ne. Věděli přece, co se stalo. Věděli o mámě. Tak možná věděli i to ostatní.

Tom se také pousmál. „Tady se je brzy naučíš používat,“ mínil. „Uvidíš.“

„Mám moře času, abych se to naučila,“ prohlásila, i když věděla, že toho času zase tolik nemá. Ale ani tohle mu nemohla říct. Nepochopil by to. Nikdo by to nepochopil…

Před pokojem, kde spala Elis, se zastavili. „Kde je koupelna asi víš,“ nadhodil rozpačitě.

Zadívala se na prostřední dveře v chodbě. Pak na ty vzdálenější. „A kde je tvůj pokoj vím taky,“ ujistila ho. „Kdybych měla zlé sny, můžu přijít?“

Teď škádlila ona jeho, ale kupodivu to vzal vážně. „Kdykoli, Lindo,“ ujistil ji tiše. „Tenkrát jsem pro tebe moc velké pochopení neměl.“

Většinou mu tehdy spíš lezla na nervy, ona i jeho mladší sestra. Buď se jim snažil utéct, nebo je zlobil.

„Teď ho ale mám,“ dodal.

Dívala se za ním, když odcházel ke svému pokoji. A věděla, že jestli někdo chápe, co prožívá, je to on. Bolelo ji srdce pro toho kluka, kterým býval. I pro holku, která se tak moc změnila, že ji v ní teď marně hledal. Bolelo ji srdce i pro ty, co zůstaly uvězněny ve vzpomínkách a sem se s ní vrátit nemohly. Pro Ester, zamlklou, vážnou. I pro mámu. Poprvé od máminy smrti cítila Linda lítost a smutek. Přála si vrátit se v čase do doby, kdy jí bylo pět let. Přála si mít mámu takovou, jaká byla tehdy…

Stiskla zlehka kliku a vešla do pokoje. Elis nespala, ale zřejmě se nechtěla hádat a raději předstírala, že si čte. Ve dvě ráno? Linda vyhrabala ze své kabely jedno staré tričko na spaní a čisté kalhotky a zamířila do koupelny. Zjistila, že dveře se nedají zamknout. Po chvilce váhání vyklouzla z věcí a vstoupila pod sprchu. Cítila nesmírnou únavu. Když o pár minut později konečně uléhala na postel, věděla, že ji nečeká žádná probdělá noc jako obvykle.

Usnula ve chvíli, kdy se zavrtala pod deku, s tváří otočenou ke zdi. Elis ji ze svého místa zamračeně pozorovala. Odložila knihu, a když si byla jistá, že Linda tvrdě spí, zamířila k tašce s jejími věcmi. Srdce jí tlouklo v hrudi strachem, že ji Linda přistihne, jak se jí hrabe ve věcech. Ale zvědavost byla silnější než strach. Mohla se tam samozřejmě podívat, než se Linda vrátila. Jenže předtím ji to vůbec nenapadlo. Ale nic zajímavého nenašla.

Jen pár obnošených hadrů a jednu odřenou plyšovou kočku. Štítivě hračku odhodila zpátky a šla si lehnout. Doufala, že něco najde. Neměla ale ponětí, co vlastně hledá…

ny tu ubíhaly poklidně jako voda v potoce, který se vinul vesnicí kousek dál. Linda nikdy nezažila takový klid. Zdálo se, že vzduch se ani nehne, že celý svět usnul a už se nikdy neprobudí. Žádné hádky, žádný křik. Bylo by to dokonalé, kdyby mohla zůstat. Ale nakonec si vždycky znovu uvědomila, že zůstat nemůže.

I kdyby chtěla.

A tím si nebyla jistá. Jedno však věděla jistě: Ester by tu byla šťastná. Tohle byl domov, o jakém snily – když ještě věřily, že se sny plní.

Lindě nevadilo pomáhat Adéle, kdykoli o to požádala. A když o pomoc nestála, vždycky si tajně vypůjčila některou z jejích knih a vyklouzla na zahradu, kde si nerušeně mohla číst a hrát si přitom s koťaty. Elis ji okázale ignorovala, ale Lindě to nevadilo. Tom se vracel až navečer, jezdil pracovat do sousedního městečka. Našel si brigádu, protože si chtěl vydělat na řidičák. Ten blázen jezdil den co den do práce na kole. Když si představila cestu lesem, divila se, že ho to baví.

Šimon už řidičák měl a společně s Danem jezdili na motorce. Když se prohnali vesnicí, zůstal za nimi zvířený prach a rozvibrovaný vzduch. Už zjistila, že jsou to bratři. Šimonovi bylo osmnáct, stejně jako Tomovi, byli to spolužáci. Dan byl o rok mladší. Kdyby jí to ale sám neprozradil, nikdy by na to nepřišla. Vypadal starší.

Všichni tři si našli brigádu ve stejné fabrice. Takže někdy večer u ohně ostatní bavili historkami z práce.

Brzy zjistila, že moc prostoru k zábavě tahle vesnice nenabízí. Ale jim to zřejmě nevadilo. Elis trávila spoustu času na instagramu a jiných sociálních sítích. A když Bára netrávila čas s ní, zuřivě spolu chatovaly na facebooku.

Linda nic z toho neznala.

Samozřejmě věděla, oč jde. Ale nemohla přece přiznat, že mobil je něco, co nikdy neměla. A notebook? I kdyby něco z toho měla, její máma by to stejně brzy vyměnila za drogy. Takže bylo lepší, když doma nebylo nic, co by mohla prodat. Ne, že by někdy měli dost peněz, aby si něco podobného mohli dovolit koupit…

Vědět tohle Elis, smíchy by pukla. Jenže ta to nevěděla. Linda uměla svá tajemství dobře skrývat.

Jednou si zase četla na zahradě. Ležela na dece, v košíku vedle ní spala koťata. Bylo ještě brzy na to, aby se někdo vrátil z práce. Elis odjela ráno s Adélou někam pryč a Linda zůstala v domě sama. Samota jí nikdy nevadila. Dřív ji dokonce často vyhledávala. Nebo trávila čas s Ester. Jenže teď se Ester neobjeví znenadání ve dveřích. Ani neví, kam Lindu odvezli.

A i kdyby to věděla, má jiné starosti. Linda si ji nechtěla představovat ve vězení. Nechtěla mít pocit, že se tou představou zadusí.

Sluníčko pálilo a ticho kolem ji uspávalo. Rozhodla se, že si svlékne tílko, které měla na sobě – a pod nímž neměla podprsenku –, a opálí si záda. Lehla si na břicho a zavřela oči. Hlavu měla ve stínu, protože na prudkém slunci by to nevydržela. Její džínové šortky už dosluhovaly, potřebovala by nové, ale za nic na světě by to nepřiznala. Raději předstírala, že jí vyhovuje šokovat okolí tím, jak se obléká.

Už téměř usínala, když na ni padl stín. Nechala oči zavřené a doufala, že ať už to je kdokoli, zase odejde.

Místo toho se dotyčný svezl na deku k ní. „Spálíš se,“ poznamenal líně.

Neodpověděla mu. Co ten tady proboha dělá? Srdce jí začalo splašeně bušit. Jedna věc byla čelit mu oblečená. Teď ovšem byla zranitelná. Nesměla připustit, aby si to uvědomil. Dál nehnutě ležela na dece se zavřenýma očima, zdánlivě netečná ke své nahotě.

„Dobře, tak si se mnou nemluv,“ zamumlal. Něco zašustilo a ona si uvědomila, že i on si přetáhl tričko přes hlavu. Vzápětí cosi dopadlo kousek od její pravé dlaně. Zavrtěla se a otevřela oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozcuchané štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.