Milan Dohnal

BETASAMEC

Copyright © Milan Dohnal

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-139-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-140-5 (mobi)



Ráno. Jako vždy jsem posunoval vstávání až za rozumnou mez, takže když jsem vstal z postele, už jsem věděl, že přijdu pozdě. Zuby, kafe, cesta tramvají a už sedím v kanclu. Přemýšlím o tom, jestli to všechno skutečně dělám sám. Někdy mívám pocit, že někdo žije za mě a já to jen tak nezaujatě sleduju. Neustále myslím na něco jiného, než co zrovna dělám.

Na obědě klábosím s holkou z vedlejšího oddělení. Jmenuje se Marie a vypráví mi o tom, co dělala v sobotu. Tvářím se zaujatě, pokyvuji hlavou a představuju si ji ve spodním prádle, pak i bez prádla. Zvedám vidličku, která mi upadla, a doufám, že Marie neumí číst myšlenky.

Odpolední jednání. Velká zasedačka, na stole notebooky a kafe. Nevím, proč se taháme s compama, když stejně všichni píšou na papír. Vykládám něco o prioritách a akčních plánech. Sám nevím, o co jde, ale zakrývám to používáním cizích slov, zkratek a anglicismů. Vždycky mě překvapí, jak to na všechny zabírá.

Když se vrátím do kanclu, mám pocit, že jsem velkej frajer, papírování nechám na ráno a jedu za klukama. Pivo, pivo, pivo, nakládanej hermelín, pivo. Odmykám byt, jdu spát s pocitem, že jsem opravdu nejlepší na světě.



Ráno. Dneska přijeli popeláři, takže vstávám včas. Zuby, kafe, dneska i snídaně. Večerní euforie je pryč, přemýšlím, co z těch plánů, který jsme udělali u piva, zbyde. Zkušenost mi říká, že nic, ale já se snažím být alespoň trochu optimista. V poloprázdné tramvaji si ke mně přisedne bezdomovec. Jsem nadšenej z jeho společnosti i vůně a těším se, co všechno hezkého tento den přinese.

Večer se dívám na film. Moc tomu nerozumím, tak jdu spát. Venku hulákaj opilci, křičím na ně sprostě z okna, ale mám dojem, že bych nejraději hulákal s nima. Nakonec usínám a zdá se mi o Marii – to mi ještě chybělo.



Ráno, kafe, tramvaj, kancl. Přehazuju papíry z jedný strany na druhou. Pak zpátky. Volám ňákejm lidem, ať koukaj makat. Všichni toho maj moc, ale prej se přetrhnou, aby splnili termíny. To určitě. Chvíli přemýšlím, k čemu je tohle dobrý. Vždycky jsem chtěl dělat cestovatele nebo psát knihy. A teď rovnám papíry a buzeruju lidi. Teda spíš to posílám dál, když někdo buzeruje mě. Volá Marek, jestli přijdu večer na fotbal, že jsem ještě neviděl jeho novou LED televizi. Budou hrát Pražští povaleči proti Ostravskejm flákačům. Říkám, že přijdu. Aspoň pokecáme, popijeme a tak. Koukáme na zápas, Marek to komentuje a někomu fandí. Já chodím do sklepa pro pivo a melu nějaký blbosti. Marek má radost, asi vyhráli ty správný. Jdeme ještě na jedno točený. Kecy o práci, o ženskejch. Pochválím televizi a jdu domů.



Ráno. Po sedmi plzních se mi nevstává dobře. Nadávám na fotbal a v tramvaji nepustím sednout nějakýho dědka. Nadávám sám sobě, jakej jsem syčák, a pak se utěšuju, že to byl stejně nějakej estébák, co zavíral lidi, jako byl můj děda.

Na obědě se snažím usmívat na Marii a bejt příjemnej, ale je mi pořád trochu blbě. Zvu ji do kina, ale prej má přítele. Jako bych se na to ptal. Beru to jako odmítnutí, soukám do sebe další knedlík a dělám, jako že mě to vůbec nesere. Odpoledne přijde otravovat nějakej trouba, chvíli se snažím a pak mu to dám sežrat. Přesně se mi hodí, mám toho dost, tak ať to někdo odskáče.

Večer se jedu projet na kolo. Všude se pletou lidi na bruslích nebo s kočárkama. Nejlepší jsou ty s kočárkama a na bruslích. V lese už moc lidí není, tak to pořádně rozjedu. Před barákem to rozdejchávám.



Ráno. Zamáčknu budík, spím dál. Budík zase zvoní. Vstávám a následuje standardní kolečko. Tohle mě fakt nudí, každej den to samý. Na jednu stranu se člověk tváří jako pán tvorstva, ale přitom má každý ráno ruce ve vlastních výkalech. Zajímavý je, že v tomhle ohledu jsou ostatní zvířata na dost vyšší úrovni. Ještě jsem například neviděl psa, aby se vytíral tlapkou.

Nic, no, tohle asi já stejně nevyřeším. Jdu si udělat kafe. Kouřím jen jednu cigaretu, protože už jsem týden nekuřák. Moc mi to evidentně nejde, ale koho to zajímá. Stejně tak jako že házím lahve od piva do normální popelnice, a ne do tý zelený. Prostě jsem vyvrhel, protože taky jím bůček a piju pivo, zásadně neběhám a doma necvičím. Ostatně necvičím ani nikde jinde. Ale na druhou stranu s tím nikoho neotravuju. Takže nevím, proč mi zase ten vlezlej soused na zastávce vypráví, kolik toho včera uběh a jestli nechci sledovat na fejsbuku jeho trasy. Bože, nechci! To už je lepší poslouchat šéfa než tyhle fanatiky.

Naštěstí brzo vystupuje, takže neee. Ivana! A je to tady, po sporťákovi sluníčkářka. Prej se jí zdá, že mám nějak pochroumanou karmu a že bych měl jíst víc výhonků mungo a meditovat. Nechci být nezdvořilý, je to jinak docela fajn holka, ale už toho prostě mám dost. Naštěstí už vystupuju, tak se jen loučím a s úšklebkem děkuju za rady.

Konečně v kanclu, nevěřil bych, že se sem budu těšit. Dávám si další kafe a čtu mejly. Nejvíc mě baví ty propagační z centrály, jak jsme všichni skvělý a plníme plán na 110 %.

Večer jdu s kamarádama na koncert kapely, kterou jsem chtěl vidět už aspoň pět let. Jsou celkem známý, ale stejně hrajou v klubíku. Pak jdeme ještě na nějakej ten drink.



Ráno, kafe, cigáro. Včera jsem začal zase kouřit, těch pár dní, co jsem zkoušel přestat, nestálo za nic. Dneska nedělám drahoty. Vím, že mě nic dobrýho nečeká, a tak jdu odvážně kupředu. Jsem na zastávce o deset minut dřív, takže nejedu ani se sporťákem, ani se sluníčkovou Ivanou. Krása.

Jinak nic moc, zase mejly, a dokonce i někdo volá.

Večer zkouším seznamku, ne že bych si od toho něco sliboval, ale baví mě odepisovat provokativně na inzeráty.

Nejvíc mě baví ty, co píšou, jak jsou náročné, že chtějí zajištěného citlivého sportovce do života a očekávají věrnost a bůhví co. V profilu pak maj fotky s drahejma autama a v kolonce vzdělání – vyučená. Neodpovídám sice ani jednomu předpokladu, ale fakt by mě zajímalo, kde na to berou sebevědomí.

Těm píšu nejčastěji a někdy dostanu i odpověď, většinou sprostou.

Pak jsou to obyčejný holky, co chtěj obyčejný kluky do nepohody. Většinou se označují za roztomilé baculky. Těm nepíšu, ty už maj i tak dost krutej život.

Občas se najdou i vtipný inzeráty, kde bych si snad myslel, že by z toho mohlo i něco bejt, ale ty zas nepochopí moje ještě vtipnější odpovědi.

Takže sečteno a podtrženo, kdybych zašel na pivo k Součkům, budu mít větší šanci na romantickej prožitek.



Ráno, kafe, cigáro. Rychle projíždím mejl, jestli nemám z večera nějakou odpověď. Nemám, dnes vyrazím k Součkům.

V práci se to dneska nějak mele, takže k Součkům se dostanu až v devět. Potkávám tam Moniku. Nejsem z toho nějak nadšenej, ale zase lepší než sedět sám v hospodě. Klábosíme o životě, pak jsou na řadě panáky. Tohle špatně dopadne. Jdeme ke mně domů, já věděl, že to špatně dopadne. Ale po půl roce to stojí za to.



Ráno, kafe, cigáro. Boha jeho, Mílo, co tě to napadlo vyspat se s bejvalkou, to zas bude horor. Proč si takhle komplikuješ život?

Už jde.

„Dobré ráno, kulíšku.“

Kulíšku? No to mi chybělo.

„Ahoj. Hele, Moniko…“

„Moniko? Víš, jak jsi mi vždycky říkal?“

„Nevim.“

„Ale víš.“

„Tak dobře, vim, ale už ti tak říkat nebudu.“

„Ale tak aspoň jednou.“

Otírá se o mě. Na tohle jsem slabej.

„Kopretinko?“

„No vidíš, že to jde.“

Zase sex.

„Hele, už musím do práce, tak tady pak zamkni a klíče hoď do schránky, pa, kopretinko.“

„A nemůžu tady na tebe počkat?“

„No to teda ne, tak já si dám ještě cígo a pojď se mnou.“

Hergot, já jsem vůl. To se jí zas nezbavím. Málem v tom bylo násilí, ale nakonec je z baráku. Uf. Kapku mi nadává, ale horší je, že mi chce večer zavolat nebo se rovnou stavit. Jejej, Mílo, Mílo, už abys byl starej a přemejšlel mozkem.

Ale celkově vzato se ukázalo, že jsem měl pravdu, že spíš sbalím holku u Součků než na seznamce. Na druhou stranu evidentně není vždycky dobrý být pravdivým prorokem. V práci mám existencionální náladu. Tak nějak nevím, proč tu jsem, co mám dělat a k čemu by bylo dobrý, kdybych to dělal. Děti nemám, ani nemám s kým je mít. Na děti v Africe nepřispívám, na bezdomovce taky ne. Takže vlastně nijak užitečnej nejsem. Ale zase možná kdyby se to propočetlo, tak z mý spotřeby piva je živ aspoň jeden zaměstnanec pivovaru. Super, konečně jsem našel smysl života!

Večer se kluci divili, že jsem najednou tak šťastnej. Proč bych nebyl, hezky jsem si zasouložil, a navíc jsem našel smysl života. Evidentně je to zaujalo. Většina z nich, kromě Jindřicha, přijala můj smysl života za svůj. Jindřich mlel něco o rodině a hodnotách, ale koho by to zajímalo.



Ráno, kafe, cigáro. Mé nově nalezené životní poslání je opravdová dřina. Navíc se tím nedá vydělávat, takže si jdu sednout do práce. Dnes si ovšem dám pauzu, abych nepřestřelil začátek, jistě mě čeká v tomto směru řada plodných let.

Celej den se mi nechce nic dělat, navíc mě kapku bolí hlava. Veganka naproti mi nabízí nějakej prášek. Odmítám, přece si nebudu huntovat tělo těmahle šmejdama, dost na tom, že chlastám a hulím. Po obědě jdu na mítink. Řeší se tam samý kraviny. Kdyby všichni uměli počítat aspoň do pěti, tak bychom se třeba dobrali nějakýho výsledku. Nevydržím to a přihlásím se do diskuse. I když si myslím, že můj návrh je kravina, tak jako obvykle vítězí. Bože. Asi bych si měl založit nějakej podnik na vymejšlení hovadin, třeba by se to dobře prodávalo. Po poradě si mě zve na pohovor šéfik. Je to Maďar, vypráví něco o lázních v Budapešti, paprice a Tokaji. Odpovídám, že sem tam jednou byl a že to bylo super. Pravdou je, že Maďarky jsou sexy. Ale nikdy sem žádnou nesbalil, protože se s nima nedá domluvit. Nakonec mi už potřetí nabízí, abych mu dělal zástupce. Odmítám. Tentokrát už to nevydrží s nervama a nadává. Sice je v tom zase Budapešť, Tokaj a paprika, ale podle výrazu tváře je jasný, že si Tokaj nezasloužím, a naopak by mi nejradši narval tu nejpálivější papriku do prdele a hodil mě do Dunaje.

Snažím se vymluvit na to, že stejně nejsem vůdčí typ a nerad bych mu kazil reputaci. Nakonec už to fakt nevydržel a začal mi vyhrožovat, že mě zničí. No nic, no, třeba to aspoň začne bejt v kanclu zajímavý.

Večer obcházím nenápadně barák a plížím se k bytu. Obávám se, že Monika bude někde nablízku. Naštěstí není. Horší je, že doma není nic k večeři, ale bojím se jít na nákup, co když furt někde číhá? Takže nakonec je to recept jak od Ládi Hrušky – konzerva s druhou konzervou. Nakonec to ale není tak špatný, asi mu pošlu tip. Jenže by to asi neodvysílal, losos ve vlastní šťávě a chřest ve slaným nálevu se do dvacky fakt nevejde.



Ráno, kafe, cigáro. Chvíli přemýšlím, proč se vůbec chystám do práce. Nebaví mě to, nic užitečnýho nedělám, a ještě mě tam nemaj rádi. Jenže zase bez práce není na pivo. A pivo je to hlavní! Výhoda nalezeného smyslu života je to, že se mu dá všechno podřídit a ospravedlňuje všelijaké ústupky. Připadá mi zvláštní, že kolegové furt lamentujou, že nestíhaj a neví, co maj dělat. Já vždycky všechno stihnu v pohodě. Asi proto taky nedostávám odměny, protože si nestěžuju. Sem prostě moula, ale s tím už nic nenadělám. Večer se věnuji svému životnímu poslání. Tentokrát s kamarády podporujeme malé pivovary. Šlo to dobře. Ve dvě ráno se cestou domů stavuji v KFC. Něco sem si u okýnka objednal a něco jsem dostal a něco zaplatil. Tak nějak už jsem nedokázal sledovat situaci. Ale po mně přišel evidentní homeless a objednal si dvojitý menu. No ty vole! Jsem zvyklej na ledacos, ale tohle? Dal jsem se s ním do řeči, ale nepamatuju si, co říkal, každopádně jsem mu dal všechny drobný, co jsem měl. Asi dvě stovky. Byl rád.



Ráno, kafe, cigáro. Je to těžký, skloubit rozumnou práci s koníčkem. Ale člověk musí bojovat. Do práce dojíždím v deset, nikdo si toho ale nevšiml. Tvářím se vytíženě, občas se holt člověk musí maskovat. Chodím do lednice na kyselý okurky. To je blaho. Postupně střízlivím, nebo si to aspoň myslím. Dostavují se ovšem nemravné myšlenky. Dokonce mám pocit, že by za to stála i veganka. Snažím se na ni zapůsobit, ovšem ve chvíli, kdy se k ní nakloním, abych jí pomohl s problémem, tak slyším akorát: „Nefuň na mě ty ožralecký výpary, tys musel zase vypadat!“

„Tak sorry, chtěl jsem jen pomoct.“

„Pomoc vítána, ale jsem abstinentka, tak mě to trochu irituje, promiň.“

„No jo, to já zas takovej abstinent nejsem.“

„To jsem si všimla.“

Jak jsem trochu nemotornej, tak jsem jí při odchodu shodil myš do klína. Instinktivně jsem pro ni šáhnul.

„Milane, co to děláš?“

„Nic, tady máš myš.“

„No, možná… bys v tom mohl pokračovat.“

Dala mi ruku zpátky do svého klína. Tak na jednu stranu, jsem sice nadrbanej, ale zase… Toaleta, rychlovka…, teda rychlovka, po chlastu to vždycky trvá. Toho si všimne celej kancl, hergot. Nakonec se to podařilo, ale vystřelila z hajzlu jak raketová myš. Sedím na míse a vzpamatovávám se. No ty vole, co teď. Sedím na dámským hajzlíku a bojím se ven. Snažím se poslouchat, jestli tam někdo není. Je před polednem, takže provoz je velkej. Dokonce odposlechnu i hovor o sobě, že jsem divnej, ale přes kalhoty je vidět, že mám velký vybavení, takže bych stál za zkoušku. Kurva, nemůžu otevřít dveře, takže nevím, kdo to říká. Když hovor utichne, jdu na věc. Pomalu otevírám dveře od kabinky. Nikde nikdo, ale najednou jde dovnitř celá skupinka. Proč ty ženský chodí na záchod pohromadě, to je fakt šílený. Tvářím se jakoby nic a beze slova jdu ven a pak rovnou na cigárko a na oběd. Zelňačka, malý pivko a knedlo vepřo. Po polívce se probírám. Po pivku je mi dobře. Po návratu na pracoviště mě čeká mejl od veganky, která se jinak samozřejmě tváří jakoby nic. V mejlu se mi omlouvá za dopoledne, a hlavně se dušuje, že se mnou mít nic nechce, protože jsem masožrout a alkoholik. Odepisuji, že jsem zdrcen, ale respektuju její rozhodnutí. Je krásné, když se věci řeší samy. Večer jdu navštívit rodiče. Jako obvykle se mě ptají, jak se mám a co furt dělám. Vzhledem k tomu, že nic z posledních zážitků se jim nedá vyprávět, tak jako obvykle odpovídám, že mám spoustu práce a na nic jinýho v podstatě nemám čas. Doma sám si pak ovšem kladu stejnou otázku. Odpověď je kapku znepokojivá. Vlastně jen mrhám časem. Je mi pětatřicet, a nic nemám. Kariéra mě nezajímá, rodinu neplánuju, nedělám solidně žádnej sport a jedinej koníček je pití piva, což většinová společnost neuznává. Teda uznává, ale jen chlapi, ženskou na to nesbalím. Po čtvrthodince sebetrýznění jdu raději spát.



Ráno, kafe, cigáro. Zdály se mi dost zběsilý sny, naštěstí spíš veselý, takže večerní trudnomyslnost je pryč. Nevím, co mě to napadlo, ale jdu za šéfíkem, že bych dělal toho zástupce. Asi holt dospívám. Ovšem situace se kapku změnila. Prej se doslechl, že vedu nezřízenej život, a to dokonce i v pracovní době. Evidentně má dobré informace. Snažím se to trochu zlehčovat, chvilku to vypadá i na určitou dávku porozumění z jeho strany, ale stále jako řadový zaměstnanec. No, to byl teda drahej šuk. Na druhou stranu, zase aspoň můžu dál žít bezstarostným životem a nepřebírat zbytečnou odpovědnost. Jen mi trochu vrtá hlavou, kdo mu to napráskal. Odpoledne je nácvik požárního poplachu. Tentokrát aspoň neprší, takže je to fajn přestávka. Potkávám se s Kamilou z účtárny, se kterou jsem chodil do školy. Vede se mnou konverzaci, aniž bych já něco říkal. Vypráví mi o dětech a rodince, takže je dobře, že mě nepustí ke slovu, protože na tohle téma teda opravdu nevím, co bych řekl. Nakonec to zakončuje tím, že by mě mohla seznámit s kolegyní, je to prej „šikovná žába“ a je taky furt sama.

„Šikovná žába“, kde k tomu přišla, tohle říkala moje babička. Evidentně založení rodiny s sebou nese nějaký vedlejší efekty, protože Kamila se vždy vyjadřovala spisovně a vážně. Njn, život je holt změna. Seznámení se snažím vyhnout, protože to je prostě potupný, stát se obětí dohazování. Nedá se odbýt a ukazuje fotku tý kolegyně z teambuildingu. Jímá mě hrůza a panika. To není žába, ale pořádnej krokodýl. Rychle melu něco o tom, že jsem se teď rozešel a nejsem připravenej na další vztah a nerad bych někomu ubližoval, protože momentálně střídám jednu za druhou. Funguje to, mám se prej ozvat, až budu vyrovnanej. Ufff, aspoň k něčemu jsou tyhle pitomý kecy z časopisů dobrý.



Ráno. Otevírám oči a pak si uvědomuju, že je sobota. Spím dál. V poledne vstanu, vařím kafe a chystám se na výlet.

Jedeme k Jindřichovi na chatu. Jeden tátův známej mi půjčil zánovní stodvacítku, takže jedem jako páni. Nevím proč, ale většina partičky chce odpolední chlastání v hospodě a večerní u ohně proložit návštěvou zámku. Stejně nikdo nezná historické souvislosti, proč tu zámek je, ale nikomu to nevadí. Všichni návštěvníci se tváří vážně, jako kdyby studovali renesanční umění v Oxfordu. Nebo v Cambridge? Jak nám to říkali na anglině, jedna je technická a druhá humanitní. To je fuk. Nakonec je ten zámek dobrej nápad, aspoň se tak rychle neožerem. Večer probíhá normálně.



Ráno. Nebo je už poledne? Každopádně jsem ve svém spacáku a sám, takže v pohodě. Snídám kafe, cigáro a zelenou. Ale jenom jednu, večer budu muset řídit. Sice nevím, jestli se s vypůjčenou stodvácou musí dodržovat předpisy, ale přece jen jsem slušný občan, a tak si k obědu v hospodě dávám guláš a nealko pivo. Je to spíš asi nějakej fetišismus, pít nealko pivo místo koly. Klukům to prej chutná, ale to jsou holt znalci. Nevím, proč já musím bejt furt proti. Večer už jsem zase doma, v televizi dávaj pořad, kde se smějou lidem, který jsou tlustý. A ty tlustý jsou z toho nešťastný, ale v klidu si daj kilo bůčku denně a pak se diví. Já jsem tlustej, ale nedivím se tomu.



Ráno. Kafe, cigáro, půlka opečenýho buřtu z víkendu. Je to nechutný, ale nikdo to nevidí. Proto se asi tolik rozmáhaj singles. Člověk může konečně po tisíciletí útlaku kulturou žít zase jako zvíře. Toto je myšlenka dnešního dne, takže si pěkně nahlas prdnu. Nádhera.

V tramvaji přemýšlím, proč filozofové všechno píšou tak složitě. Ve škole jsem musel číst Kierkegaarda. Vůbec jsem tomu nerozuměl a nepomohla ani travka, ani chlast. Nakonec pomohla studentka nižšího ročníku, která si zakládala na sečtělosti a hlubokým výstřihu. Semestrálku jsem tenkrát asi opsal, už nevím, ale ten výstřih si pamatuju přesně. Rozhlídnu se po tramvaji, báby, dědkové, bezdomovci a bloncka. Bloncka. Tohle taky nikde nepíšou, jak je možný, že bloncku člověk zaznamená, i kdyby byla ve třetím voze. Třeba bych mohl něco zkusit. Preventivně zůstávám sedět a snažím se si vsugerovat, že když už mi je třicet pět, tak bych se měl u žen zajímat o jiné hodnoty než o kozy. Snaha byla urputná, nicméně při pohledu na recepční v budově, kde máme kancly, jsem to vzdal.

Pilně pracuji. Vytvářím hodnoty. Stoupám po kariérním žebříčku. Zase jsem něco vyřešil a dostal pochvalu. Mám před sebou jasnou perspektivu profesního a osobního růstu. Společnost se mnou počítá.

Kecy. Stejně jsou to všechno výmluvy, kterejma vás zásobujou, když vám nechtěj zvýšit plat. Ale jsem línej hledat si jinej flek, tak jim to žeru.



Ráno, kafe, cigáro, celozrnnej rohlík. Kde ten se tu vzal? Máma tu včera nebyla, to by tu byl i nízkotučnej jogurt a „domácí“ marmoška. Asi holt včera večer Vietnamec už nic jinýho neměl. To je nakonec výhoda toho, když pracujete do noci. Normální obchody maj už zavřeno a Vietnamec má, co zbylo. Žádný výběr, žádný rozhodování. Proto tam asi rád nakupuju. V tramvaji přemýšlím, jestli by se každodenní rozhodování o blbostech nedalo něčím nahradit. Jednou jsem o tom hovořil s otcem a ten mi radil, abych se oženil. Otec by byl asi taky dobrej konzultant^1. V tomhle směru má práce pro velkou korporaci ohromnou výhodu. Na všechno je tam nějakej odborník a milion šéfů, takže stačí sedět a vyplňovat tabulky. Stejně jako dělník v továrně, ale ten se za mnohem menší peníze mnohem víc nadře, opotřebuje si klouby a pak umře chudej a v bolestech. Zato my, absolventi prestižních univerzit, si vymyslíme spoustu keců, proč je dobrý trávit čas po kanclech nejlíp i v noci a o víkendu, kterejm pak věříme. Umřeme se splacenou hypotékou, s pocitem, že jsme vlastně nic jinýho než sezení v kanclu nezažili, ale že to určitě tak bylo správně. Přece nemá smysl dělat něco nedůležitýho a večery trávit s dětma, v hospodě nebo tam, kde většina lidí bez diplomů. Večer kupuju celozrnnej rohlík a startky – jsem přeci rebel, ne?



Ráno, kafe, cigáro. Nic. Dnes mě v tramvaji nic nenapadá. Takhle krásně jsem se už dlouho necítil. To jen potvrzuje, že inteligence škodí zdraví, aspoň tomu duševnímu. Dobrá nálada po celý den. Všechno klape. Večer jdu k našim, chvíle štěstí jsou vždy krátké. Jako obvykle návštěva obsahuje dávku kritiky, životních poučení a jídlo domů. Proto si asi člověk kupuje ledničku, aby jídlo od maminky nevyhodil hned. Večer koukám na zprávy. Á, dnes moderuje pan Franta Ko-Kokta. Když začínal, tak to bylo roztomilý, ale je tam bůhví kolik let, a nedá dohromady kloudnou větu. Raději to vypínám a jdu spát. Zdá se mi o křečcích.



Ráno, kafe, cigáro. V tramvaji pouštím sednout těhotnou paní. Tváří se dost naštvaně. Za chvíli vystupuje a zapaluje si cigáro, to je divný. Při dalším pohledu na její postavu chápu, že její břicho nemá nic společného s rozmnožovacím procesem. Nu což, dobrej skutek to byl. Na obědě jsem si pokecal kravatu, ještě že hoši od kliošů mívaj pokecaný i kalhoty. Je pátek a potřebuju jít z práce dřív, takže se to samozřejmě všechno sere. Jedeme s Danem do Ostravy. Zlákala nás Stodolní. Volám mu, ať změní rezervaci z Pendolína v 17:05 na pozdější spoj. Později jede jen rychlík Hutník. Už ten název vyvolává očekávání. Cejtím se trochu blbě, protože jsem se nestihl převlíknout a jedu v obleku. Vlak je narvanej a většina lidí popíjí. Vedle v kupé je parta seniorů, co jedou někam na potlach. Nabízej nám ferneta. Odmítáme, chceme dojet v pořádku. Za Pardubicema je průtrž mračen, tu ještě projedem, ale pak se rozbije lokomotiva. Vlak stojí uprostřed polí. Po hodině průvodčí hlásí, že budeme ještě další dvě hodiny čekat na náhradní lokomotivu. Je hezky, a tak lidi kouří a pijou venku na poli. Takhle si představuju transsibiřskou magistrálu. Nu což, výlet začíná dobrodružně. Volám do hotelu, že přijedeme bůhví kdy, jestli na nás počkaj v recepci. Paní říká, že většinou tam přes noc nikdo není, ale že se zeptá. Špatně zakryla sluchátko, a tak slyším její dialog.

„Pepo, ty Pražaci přindou až ve dvě v noci. Počkaš na ně?“

„Ty pyčo, seru na Pražaky.“

Paní mi sděluje: „Tak bohužel, moc se omlouvam, ale nočni služba tu dnes nebude.“ Nechci si kazit výlet, a tak se slušně ptám, jestli by mi nedoporučila hotel, kde noční službu mají. Nedoporučila. Konečně se ukazuje, že internet v mobilu je dobrej i na něco jinýho než na porno. Nakonec hotel seženeme a s novou mašinou pokračujeme v cestě.



Ostrava. Dvě hodiny po půlnoci nejsou na nádraží ani taxíky, protože vlak přijel v mimořádnou hodinu. Tak jdeme pěšky. Musíme vypadat podezřele – blbeček v obleku s kolečkovým kufrem a týpek se sportovní taškou. Ulice je prázdná. Občas někdo vyjde z herny, kukne na nás a zapadne do druhý herny. Po druhý straně ulice jdou městští strážníci stejným směrem. Poprvé v životě jsem rád, že je vidím. Po půl kilometru chytáme taxíka a jedem do hotelu. Rychle se ubytujeme a vyrážíme do Stodolní. Noc je ještě mladá.



Ráno. Do hotelu se vracíme v devět dopoledne, jdeme rovnou na snídani. Mám pocit, že na to, co jsme vypili, nevypadáme tak zle, i když ostatní hosté asi nemají stejný názor. Raději moc nemluvíme. Vajíčka, párek, kafe, tři cigára. Jdeme spát.

Odpoledne. Cigáro a sprcha. Shodujeme se, že první zběžná prohlídka Ostravy se vydařila. Oceňujeme zejména místní folklor tančení na stole, zejména pak v osm ráno nahoře bez. Zadarmo a v normálním podniku. Kam se hrabe Praha.

Navečer zase vyrážíme do města. V noci sice vypadalo líp, ale svou atmosféru nezapře. Už jsem viděl leccos, ale těžební věž uprostřed sídliště je prostě bomba. Škoda že už nelze zažít tu pravou budovatelskou atmosféru z dob socialismu. Večer se opět vydařil, přál bych všem vidět to vlastenecké nadšení, když v jednom klubíku ve dvě ráno pustili písničku Ostrava. Zase holky nahoře bez, tancujou na stolech, a dokonce nám někdo nabíd lajnu koksu, a zadarmo! Mrknem na sebe a víme, že co se stane v Ostravě, zůstane v Ostravě. Hustýýý.

V neděli odpoledne jedeme domů, exkurzi do dolů jsme sice díky nabitému programu a příznivým cenám Cuba Libre nestihli, ale určitě se sem ještě vrátíme. Dokonce ani nikomu nevadilo, že jsme rodilý Pražáci.



Ráno, kafe, cigáro. Je pondělí a po tom víkendu jsem vyřízenej jak po tejdnu na vodě. Asi fakt stárnu. V tramvaji opět ataky na moje místo k sezení. Takový prachy platím na sociální pojištění, a vděčnost žádná. Uvědomují si vůbec geronti, že já nebudu mít žádnej důchod a musím se postarat sám?

Došourám se do práce a čekám na oběd. Půjdu si dát do bufetiště v obchoďáku něco zdravýho, ať trochu srovnám ten víkend. Hoši z Al-kájidy tam prodávaj telecí s fazolema. Maj to dobře vymyšlený. Kousek polskýho masa za stovku a minimálně 50 korun jde na granáty. Ten pitomej obchoďák je narvanej po střechu. Jestli něco nesnáším, tak jsou to fronty a davy lidí v nákupní euforii. Nakonec skončím u McDonalda. Ty to maj ještě promakanější než ti Arabáci. Za kupu umělohmotnejch sraček dáte dvě stovky, ani nemrknete. Když chtěj v hospodě stovku za guláš, tak je máte za vydřiduchy, ale u McDonalda máte pocit, že dvě stovky za housku a brambory jsou OK. Jak to dělaj? Při konzumaci burgra jsem na to přišel. Je to ideální jídlo pro otroky, jako jsem já. Drahý, málo užitečnejch živin, spoustu tuku a soli. Když pak přijdete do kanclu, máte výčitky, že jste jedli takovou prasárnu, a snažíte se to napravit tím, že intenzivněji pracujete. Podle mě je to součástí vládního výzkumu západních států, jak zkrátit věk populace, aby ušetřili za důchody a sociální lůžka. Po pár letech takový stravy to s váma rovnou šlehne, a je klid. Stát má minimum nákladů. Když tak o tom přemýšlím, asi se tohodle programu účastní i Chemickej Alí – kuchař z hospody Na Růžku, jehož pikantní krkovička chutná jako ztužený glutamát smíchaný s tím ostrým kořením z čínských polívek.

Odpoledne se moje hypotéza potvrzuje. Britský vědci přišli na to, že lidi, co hulej a cpou se burgrama, trpěj mnohem častějc depresema.

V práci po mně naštěstí nikdo nic nechce. Sotva přijdu domu, tak jdu spát.



Ráno, kafe, cigáro. Hm, už tu není ani nic ke snídani. Vzpomenu si, že večer mám mít rande s nějakou holkou z netu. Beru si čistý trenky a jdu do práce. Dnes mám už v devět nějaký jednání u klienta. Jedu tedy autobusem a zjišťuji, že proklínaná tramvaj je vrchol luxusu. Musím si sehnat auto, takhle to dál nejde.

Na obědě jsem zase s Marií z vedlejšího kanclu. Je úžasná. Prej se bude vdávat. Gratuluju. Po návratu seřvu studenta, co je u nás na praxi. Nemůže za to, ale vlastního podřízenýho, kterýho bych mohl buzerovat, nemám. Probírám komunikaci ze seznamky. Jmenuje se Martina a prej ji poznám podle toho, že na sobě bude mít oranžovej kabát a červený kalhoty. No nazdar, to jsem byl asi zase sjetej, když jsem si s ní domlouval rande. No nic, třeba bude fajn.

V šest čekám na smluveným místě. Z tramvaje vystupujou lidi a popelář. Popelář má červený kalhoty, což je nezvyklý. Aha, popelář je Martina! Tak to bude vostrý. Po úvodní konverzaci je mi jasný, že z tohohle nic nebude. Jedna věc je sexuální deprivace a druhá je zachovat si alespoň minimální kulturní úroveň. Jsem ale gentleman, a tak se tvářím příjemně. Máloco mě překvapí, ale tahle holka vypije dvě dvanáctky, zatímco já jednu desítku. Tohle bude ještě sranda. Vypráví mi o svém dětství v Brně. Zarputile obhajuje ten jejich dialekt, proč ne, po čtyřech pivech (ona jich má už sedm!) je mi to jedno. Prej studuje andragogiku. Odpovídám, že by mě to taky strašně zajímalo a že je to úžasný. Jdeme do další hospody. Nevím, jestli bych neměl zmizet, ale zvědavost mi nedá. Navíc po těch pivech se nezdá až tak hrozná. Jsme v Potrefený huse a pijeme další pivka. Začíná to bejt nuda. U vedlejšího stolu se zvedají hosti. Martina se jich ptá, jestli by mohla dojíst jejich jídlo. Cože?! Dělám, že tu nejsem. Tohle nebyl vtip, ona to fakt dojídá. Jímá mě hrůza a panika. Na tuhle situaci by ani Špaček nenašel recept. Platím u výčepu a mizím. Tohle se snad ani nedá někomu vyprávět. Doma se tomu docela směju a gratuluji si, jak jsem z toho vybruslil, protože ke konci večera začala mluvit dost lascivně.



Ráno, kafe, cigáro. Ještě furt se směju včerejšímu večeru. Čekám nějaký sprostý zprávy, ale když otevřu schránku, tak Martina píše, jakej to byl super večer. Samozřejmě brněnsky. Odpovídám, že mě chytil žlučník a že se po operaci ozvu.

Neozvu.

Trochu mě z těch piv bolí hlava, tak jdu na oběd k Chemickýmu Alímu. V jídelním lístku je dnes mezi dalšími specialitami česnečka a poklad v bramboráku. Neptám se na složení a rovnou to objednávám. Tyhle jídla jsou jak dělaný pro alkoholiky, a když se kouknu na ostatní hosty, dojde mi, že to není náhoda. Kolegyně u stolu naproti si asi bude odpoledne stěžovat na můj česnekový závan. Ale to není nic proti jejím parfémům, takže má smůlu, klidně se budu hádat.

Zejtra bych měl jít na skvoš, tak si večer peru věci. Je zajímavé, že od té doby, co používám prací gel, speciálně navržený, aby nedělal skvrny na černém prádle, jsou ty skvrny i na bílém. Zlatý mejdlo s jelenem, ale kdo na to má čas?

Večer v televizi probíraj řádění kůrovce a možnosti zaměstnávání matek na zkrácený úvazek. Vzhledem k tomu, že nejsem ani kůrovec, ani nezaměstnaná matka, vypínám televizi a dívám se na netu na porno. Raději bych posílal koncesionářský poplatky na pornoservery než do ČT. Kde jsou ty doby, kdy jsem s dědou sledoval dramatický boj Jásira Arafata za svobodu a zemědělců za zvýšení dojivosti a v neděli Studio Kamarád.

V prdeli.



Ráno, kafe, cigáro. V tramvaji si nikdo nechce sednout na sedátko, kde leží Metro. Mně to nevadí, sedím a čtu. Prej jen třetina lidí je ochotna dojíždět hodinu do práce. A na severní Moravě ještě míň. Takže jako vždycky, nechtěj se ani učit, ani dojíždět, ale stěžovat si umí výborně. Spravedlivě rozhořčen nad tím, že jsem strávil v MHD dětství i mládí, a nikdo se mě na nic neptal, vystupuju z tramvaje.

Volá matka, prý co jsem dělal včera večer, že jsem jí nezavolal, odpovídám, že jsem se díval na kůrovce a pral a že zavolám dnes večer.

Kupuju cigára u Vietnamce, teda u Vietnamky, která je ještě příjemnější než prodavačky ze sámošky, co tu byla dřív. Každopádně to není nic proti rusky hovořící ženě v trafice u mýho baráku. Tam jsem přestal chodit, protože se jí bojím. Má tak 120 kilo a určitě je to Kličkova sestra. Vždycky ji vyruším při telefonním hovoru, a ačkoli se snažím být zdvořilý, jak to jen jde, mám pocit, že kdyby měla v pořádku papíry, tak mi jednu natáhne.

O kus dál potkávám příslušníky dalšího velkého národa, kterak se vracejí z nočního tahu do hotelu. Jsou roztažení po celým chodníku a řvou jak na lesy. Marcel mi kdysi vyprávěl, že takhle řvali v noci u jeho baráku, tak se vyklonil z okna a zakřičel: „Ruhe! Hier ist Prag, kein Berlin!“ a prej ztichli. No jo, jenže Marcel bydlí ve třetím patře a jeho dobrej soused dělá thajskej box skoro profesionálně. Já jdu sám a jich je pět, takže jako správný Čech skloním hlavu a za rohem ukazuju fakáče.

Na oběd jdu do trendy restaurace, chlubí se tím, že mají staráče (což bych nepil ani zadarmo, natož za ty nekřesťanský prachy). Jídlo je stejný, akorát o dvacku dražší. Ne, je v tom rozdíl, knedlíky jsou knedlíčky, salát salátek a brambory máslové brambůrky. Vzpomenu si na generála z Černejch baronů a „chce se mi zvracet“. Takže zase kaťák v bramboráku, bomba. Vedle sedí nakynutá holka a čte nějakej nóbl ženskej časák. Téma hubnutí. Asi nebude úplně chytrá, protože se taky cpe bramborákem, i když měli v nabídce salátek s kozím sýrem a krutónky.

Večer trávím zase na seznamce, ale mám pocit, že bych udělal lépe, kdybych vstoupil do kláštera.



Ráno. Došly cigára. Závislost na nikotinu má tu výhodu, že díky ní překonávám i strach z trafikantky. Zdrastvuj, zdravím. Víc rusky neumím, a tak pokračuju česky. Nicméně asi to má úspěch, paní se tváří, že by mi dala jen pár facek, a ne dávku z AK-47.

Kafíčko a vybojované cigárko.

Večer jdu s Jindřichem na pivo. Vyprávím mu svoje zážitky s popelářkou Martinou. Strašně se směje a nechce mi to věřit. Pak mi udílí rady ohledně ženskejch. Vzhledem k tomu, že ho znám patnáct let a byl jsem mu za svědka na svatbě, přijímám jeho rady s despektem. Jeho žena je sice fajn, ale na normálním rande už nebyl aspoň deset let. Pak mi ukazuje inzerát na zánovní oktávku, kterou si chce koupit. Říkám, že oktávku bych nechtěl ani zadarmo, možná je spolehlivá, ale vypadá hrozně nudně, a navíc to má každej. Já bych jezdil jedině v bavoráku. Pijeme v klidu dál jedno pivo za druhým. Je to hezký večer. Po půlnoci jsme už zase mistři světa a jdeme domů.



Ráno, kafe, cigáro. Je mi blbě. Dopotácím se do práce. Hned se ukazuje výhoda open spejsu, kolegyně veganka, co sedí naproti mně, hned hlásí: „Ty jsi zase nasával, co?“ Odpovídám, že jo a že jsem si dal dva velký stejky a fazolky se slaninou a dneska k obědu že se chystám na vepřovou hlavu. Je znechucena a já taky, protože jsem to přehnal, neboť vepřovou hlavu jí jen prezident a tomu bych se nerad podobal.

Prohlížím servery s ojetýma autama. Při pomyšlení na výši mé mzdy se mi dělá zase špatně. Mám tak na solidně jetou fábku. A kvůli tomu jsem chodil na vysokou školu? Jdu blejt, velebnosti. Čtu recenzi na Fabii combi s nadpisem „Sen českého motoristy“. Nemůžu se zbavit pocitu, že nechci být český motorista. No nic, tramvaj už mě sere, takže není jiné cesty. Rezervuju fábku a volám Jindřichovi o rady s nákupem auta v bazoši. Nejdřív se mi směje, ale pak říká rozumné věci. Je to jasný, mám si s sebou vzít automechanika. Ale já žádnýho neznám. Dává mi číslo na svého a říká, abych se k němu choval slušně. No jasně, copak jsem nějakej nezdvořák?

Volám panu Syrovému, prej má čas jen dneska odpoledne nebo za tejden. Říkám, že to zkusím nějak zařídit a že se ještě ozvu. Jdu za šéfem, že potřebuju odpoledne volno. Ptá se, co se mi zase stalo. Říkám, že babiččin leguán si zlomil pacičku a musím ho odnést k veterinářovi. Cože? Minulej tejden jsi měl nemocnýho psa, předtím andulku, co jste to za rodinu? Šéf je Maďar, a tak mu vysvětluju, že u nás je chovatelství velmi rozšířené a že v podstatě každej má doma nějaké zvíře. Asi tomu věří, protože začal nadávat na pejskaře u nich v domě. Ještě se ptá, jestli mám všechno hotový. Jasně. Tak OK. A pozdravuj babičku. Děkuju a jdu. No všechno hotový mám, protože ten novej projekt jsem ještě ani nezačal, ale na to se neptal.

Před autobazarem mám sraz s panem Syrovým. Chvíli čekám, pak přijede chlápek v A6 v montérkách. To bude on.

„Nazdar, mladej, tak ty prej chceš koupit nějaký fáro, a nevíš, jak na to?“

Mladej??? V práci mi většinou říkají pane inženýre. Představuju se trochu úsečně a říkám, že mám něco vyhlídnutýho.

„No jo, hele, já nejsem zvyklej dělat s tím nějaký cavyky, říkej mi Pepo.“

Přistupuju na tykání. Prej pokud nic nekoupím, tak mu dám 500, pokud jo, tak 1000, má na mě hodinu. Tomu říkám kšeft, a ne za litr sedět půl dne na poradě. Ptám se, jestli je ta audina jeho. Není, jen to jel projet, protože chtěl zkontrolovat motor a dobře se na to balí ženský. Chápu.

Obhlížíme moji fábku. Prej má vyklepaný silentbloky a rozvody na hovno. Ptám se, jestli je to dobře, nebo špatně. Pan Syrový se na mě dívá pohrdavě a ptá se, jestli vím něco o autech. Nevím. Nakonec říká, že tohle je šrot, ať na to zapomenu. Ale že by mi mohl něco sehnat. Ptá se, co bych si tak představoval. Chci bávo. Ptá se, kolik na to mám. 100 až 150 tisíc. Směje se. Ptá se, co dělám. Říkám, že konzultanta. Co? Snažím se mu to vysvětlit, produktový řady, výrobní programy a tak. Nějak se mu to nezdá. Prej když si neumím dolejt ani vodu do chladiče, tak mám zůstat u tý fabky. Hm, super. Dávám mu 500 a domlouváme se, že se ozve, až něco sežene.

„Jo, mladej, a ještě jednu radu, jestli chceš pojízdný BMW, tak si sežeň nějakou rozumnou práci než toho tvýho konzuláta. Můj švagr třeba má malou farmu, kupuje od Vietnamců kuře za dvacku a pak to prodává jako biokuře za 100 za kilo. Nedávno jsem mu sehnal zánovní sedmičku.“

Děkuju za radu a jdu domů.

Debil.

Večer se pro mě stavuje Marek a jedeme zase k Jindřichovi na chatu, ještě že ho máme, jinak bysme museli furt chlastat v Praze. Vyprávím mu storku o nákupu auta. Ujišťuje mě, že Syrovej je sice trochu svéráz, ale že se v autech vyzná a že mi určitě sežene něco rozumnýho. Marek má vyhlídnutou audinu, ale jezdí ve fávu. Tak nějak jsme na tom všichni stejně. Nadáváme na osud, že rodiče nemaj továrnu nebo aspoň nějaký baráky z restituce. Stavujeme se v obchodě a kupujeme basu, radši dvě. Ještě nějaký maso, kubánskej rum, vodku, energy drinky – bude to hezký víkend. Prodavačka se ptá, kam jedeme pařit. Říkáme, že tady kousek do Nový Vsi, že tam má kámoš chalupu, no spíš statek, a protože vypadá celkem dobře, tak ji zveme, ať se staví. Prej musí hlídat děcko. Bože. Platíme a jedeme na chalupu. Shodujeme se na tom, že poslední dobou se to mateřství nějak rozmohlo a že tomu moc nerozumíme. Večer kalíme jen s Jindřichem, ostatní přijedou zejtra. Málem jsme podpálili chalupu, tak jdeme radši spát.



Ráno, kafe, cigáro, hukot. To jsou ty Jindrovy pivní speciály. Borůvkový pivo, pak čokoládový, medový a nefiltrovaný. Těch nefiltrovaných bylo víc druhů, mám pocit, že mi vybouchne břicho. Je to tu. Jdu na záchod, je tam Marek. Apeluju na něj, aby už vypadl. Prej to jen tak nebude. Situace začíná bejt výbušná, kopnu ještě jednou do dveří a běžím do kuchyně ke kamnům pro noviny. Na zahradě jsou všude kopřivy, hergot. Najdu místo, kde nejsou. Au, jsou, ale už je pozdě, mám popajzanej zadek, ale situace si holt žádá oběti. Začínaj mi mravenčit nohy, holt už jsem zpovykanej civilizací. Aha, tak ne. Sedím nad mraveništěm a mravenci moji činnost nesou nelibě. Snažím se trochu popojít, ale málem padám do výsledku nefiltrovaného piva. Bylo to o fous, ale nakonec jsem jen popajzanej a pokousanej od mravenců. Jindřich z toho má srandu.

První přijíždí Lucka. Už má zase spoustu nápadů na výlety, společenský hry a jiný obludnosti. Mým názorem, že bych se nejradši celej den válel a pil pivo, není nadšená. Je to taková dobrá duše tý naší sebranky, protože jako jediná má chuť organizovat nějaký akce kromě sezení u piva, na což jsme zase přeborníci my s klukama. Má s sebou kamarádku Mirku. Vypadá sympaticky, obzvláště její výstřih. Evidentně nejsem jediný, kdo si toho všiml. Zbytek dne a večera se snažím Mirku nějak okouzlit. Marně.



Ráno, zase sám ve spacáku, jsem línej vstávat, a tak kouřím vleže. Opět se potvrdilo, že neumím balit ženský. Vzpomínám si na slova toho automechanika, asi si fakt budu muset sehnat rozumnou práci, abych si koupil bávo, a pak už to půjde samo.

Večer se dívám na Jobs.cz. Evidentně nic, za co by byly rozumný prachy, neumím. Možná tak kdybych psal recenze na pornofilmy, ale za to se asi moc neplatí.



Ráno, kafe, cigáro. Jedu zas do tý práce, ale tentokrát nejsem tak stresovanej, za pár dní mám dovolenou a jede se na Kubu, to teprv budou bomby. Jenže zatím jsem tady furt zavřenej jak rybička v akváriu, co čeká, až jí nasypou krmení. Vlastně to tak sedí, celá budova je prosklená, akorát tu není ta voda. Možná sem napustí vodu až někdy v druhý fázi, až se náklady vyrovnaj s výnosama a management se bude chtít pobavit.

Chvilku přemejšlím, co si o tom asi myslí veganka, je taková principiální. Nic, no, tohle jsou úvahy jako vždycky na hovno. A tak pilně pracuju, ať můžu brzo domů.

Večer máme plánovací sraz.

Ne že bysme něco extra dohodli, ale ochutnali jsme další rumy, co přines Jindra a Marek, a pak i borovičku od Petera. Petera moc neznám, někde ho kluci sbalili na horách, ale zdá se bejt fajn. Prostě koliba a borovička. No co, i bača může bejt doktor. Nebo doktor, on je gynekolog, takže celej den čumí do piči, no vlastně jako já, akorát že já tam vidím Excel.



Ráno, kafe, cigáro. Jako vždycky, když se pije rum. Člověk tu třtinu ráno přímo cítí.

V práci nechtěj pochopit, že pojedu na dovolenou svých snů a že na ně nemám náladu. Zase se všechno sere a maj pocit, že to budu řešit, nebo co. Nebudu. No dobře, budu, ale sere mě to.

Večer začínám balit, nebo spíš zjišťovat, jestli mám ty věci, co si chci vzít. I když teda podle vyprávění jednoho známého se tam dá přežít s jedním trikem, trenkama a naplněnou kreditkou. Takhle se dá přežít vlastně na většině míst světa, když je poblíž bankomat.

Nakonec to vypadá, že mám všechno kromě tý naditý kreditky, takže zase za socku. Před spaním si dám kousek rumu, jen tak tréninkově, abych byl ve formě.



Ráno, kafe, cigáro. Nejradši bych si dal nějakej drink i ke snídani, ale radši to nechám až na dovolenou. Jedu v tramvaji, ale už jsem jinde, představuju si ty pláže, Kubánky, doutníky, palmy, Hemigwaye. Kurva, kde ten se tu vzal.

Jenže v kanclu jim to furt nedochází, že s tím bordelem nechci mít nic společnýho. Zase jsem tam jak blbec do večera. Tak to prostě je vždycky, když se jede na dovolenou, spousta idiotů si najednou vzpomene, že existuju a že bych moh bejt užitečnej.



Ráno, kafe, cigáro. Vstávat o dovolený v sedm je na hovno, i když se jede na Kubu.

Mám krosnu narvanou kravinama a jako pravý zálesák jedu na letiště tágem. Bágly do igelitu, ať nám neukradnou trenky, a jde se na pivo.

Přelet do Paříže probíhá v klidu. Lef lezé do trrramvajé, dám si pivo, volé.

Ráno mi Ruzyň přišla velká, Charles de Gaulle je ale větší, co už nadělám. Pivo, cígo a letíme do Havany.

Letadlo plný francouzských důchodců, letušky nevyjímaje. Ale je nám to jedno, jsme plni očekávání a těšíme se na kubánské ženy. Co nám jedno není, že po třetině desetihodinového letu dochází alkohol. To není možný!

La Havana. Letiště dělal asi stejnej architekt jako dostihové závodiště ve Slušovicích. Jo, ale pozor, celnice a policajtky v minisukních a síťovanejch punčochách jsou exkluzivní. Petera nechtěj pustit, páč byl minulej rok v USA, no, Slováci musej mít vždycky něco extra. Ale nakonec dobrý, jdeme pro batohy. Čekáme, čekáme, nakonec jedou na pásu s nápisem Madrid. Nu což.

Protože jsme zájezd řádně připravovali na trénincích pití rumu, taxikář čeká venku. Anglicky neumí, ale ví, kam jet. „Ty vole, žigulík.“ Ne, nakonec jedem nějakým citrónem, nuda. Město z auta vypadá jako Ostrava v osmdesátejch letech, všechno oprejskaný, překrytý neónama.

Vystupujem před domem velkýho šéfa, kterýho známe jen z mejlů. Jedná s námi jeho žena – umí anglicky.

Je plná sezóna, bla bla, nemůžeme spát v jednom baráku, odveze nás ke strejdovi a musíme se rozdělit do dvou baráků. No tak snad jsme dospělí, to přežijem. Soukáme se zpátky do taxíku, všichni. Tady se to holt tak nebere, paní sedí Peterovi na klíně a jedem.

Aha, mám spát s Peterem v manželský posteli. Vlastně je to fajn, aspoň se rychleji sblížíme.

V pokoji je lednice plná piva. Dáme pár kousků a jdeme spát.



Ráno, cigáro. Na snídani jdeme zase do jinýho baráku. Pár slov s paní domu, pak se objeví v teplákách i šéf. Zařídil nám tágo do města. A už to valíme žigulíkem, ve třech vzadu to je hezký začátek tohohle homosexuálního zájezdu.

Vysadí nás u Kapitolu a frčí. Je dusno a kolem se prohání ameriky, žigulíky a moskviče, sem tam i koňský povozy. Je to jak z průvodce, ale stejně to nechápeme.

Koukáme do mapy, internet do mobilu tady není. Už je u nás řidič cadillacu a nabízí projížďku. Ne, nic nechcem, si poradíme sami. Jdeme někam směrem do centra. Koukáme po autech a po holkách. Turistky dobrý, ale místní, to je prostě super. Snad se s nějakýma seznámíme. Jdeme dál, votřískaný baráky, motorky nějak stlučený, sem tam i zil. Ale lidi jsou happy. A, už vidíme první bar. Chvilku vedeme diskusi, jestli si dát kubánce hned takhle po ránu, ale je jasný, že se nám pak bude líp chodit po památkách. Je to super, dali jsme tři a jdeme na výlet. Jsou tady samý památky. Holky, holky. Turisti, holky, lodě. Jako to furt, že u nás jsou nejhezčí holky, prdlajs.

Nevím proč, furt mě malujou jakoby umělci. Tenhle je prej student akademie. Já nevím, mám ještě dobrou náladu z těch drinků. Jenže kde mám sehnat drobný, kluci jsou daleko. Chytnul dvacku, co mám v ruce, a zdrhnul. Hm, no jo, tak zpátky na zem. Ale je mi to nakonec fuk. Asi tu dvacku potřeboval víc než já.

A hned jsme našli jeden ze dvou kubáns-kejch minipivovarů. Krásný odpoledne!

Ten tropickej vzduch je zdravej, krásně se tu chlastá. Jo aha, tady bydlel Hemingway.

„Kdo?“

„Hemingvej, vole.“

Jindřich už je nalitej, já taky, je to super.

Pak jdeme někam zpátky k tomu Kapitolu nebo co a pak kousek dál. Ty vole, za turistickou zónou Chánov. Ty domy musí každou chvíli spadnout. Jsem odvážnej a kupuju si místní housku se sekanou. Jo a do toho obchod Pumy, kde boty stojej tak jeden jejich roční plat? Už to začíná bejt moc depresivní, jdeme zpátky do turistickýho ghetta. Uf. Jeden drink a jedem cadillacem na projížďku. Je to přesně takový, jaký si to člověk představoval.

„Vole, dej sem toho ruma, né!“

„Jó, jó, vamos, vamos.“

El Partido hasta siempre.

Všude Fidel a jeho kámoši, zase policajtky a vojačky v síťovaných punčochách.

K večeři maso s rejží a jedeme žigulíkem domu.

„Tohle je cestování, a ne ňákej Lůvr, vole.“

„No tak určitě.“

Jo a v lednici na pokoji čeká dvacet piv. Fůůů.



Ráno, pivo, cigáro. Njn, tak je dovolená. Sedíme v křesílku, naproti přes ulici je střední škola. Žáci, a hlavně žákyně chodí v uniformách. To není špatnej nápad.

Jdeme na snídani, čerstvý ovoce a tak.

Jindra s Markem jdou do půjčovny pro auto, no a my s Adamem jdeme pít pivo.

„Hej, jsme tady, tak vamos, vamos.“

„Co to je?“

„Geely, skoro novej.“

„No ty kokos, to vraj pojede?“

„No jasně, je to super.“ Marek je blázen do aut, no, bere to jako zkušenost.

Takže jedem. Tohle je neuvěřitelný, všude nový LED semafory. Ne že by tu nebyl provoz, ale stejně…

A jako ta dálnice? Tři pruhy na každou stranu, nulovej provoz a valíme až 100 km/h, víc by to asi bylo nebezpečný. A už to jede, pivka, rum a místní cigára. Jsem rád, že nemusím řídit.

„Kurva, co děláš, teď jsem celej od rumu!“

„Vole, koňskej povoz v protisměru.“

Otočím se a je tam.

Ta dálnice je stejně úžasná, včetně mostů přes, který nemaj žádnej nájezd.

Jedem do nějakýho národního parku. Jó, hele, plameňáci, koně, nějaký velký ptáci, psi a žigulíci.

„Hele, hospoda!“

Sedíme v hospodě, která vypadá celkem luxusně, dokonce má menu v angličtině.

„Ty, to je divný, samý bezmasý jídla.“

„Kurva, to si děláte prdel, jdeme jinam.“

Ptáme se obsluhy, další restaurace je asi padesát kilometrů odtud.

Takže dáváme super bio vege jídlo, no aspoň že maj dobrý Cuba Libre. Pak jdeme na nějaký vodopády. Výběrčí poplatků byl kdysi v Polsku, takže dostáváme slevu. Vodopády asi dobrý, kdyby tam tekla nějaká voda, ale je prej sucho. Jezírko je plný řvoucích Italů.

„Kurva, kam jsme to zas vlezli?“

„Chlapi, pojďte sem!“

Marek naštěstí objevil chlápka, co prodává za jeden CUC kokosy s brčkem, za dva i s dávkou rumu. No a je zase dobře. Když jdeme zpátky na parkoviště, vidíme kubánskou rodinu, jak lezou do starý corsy. Je jich asi deset, sice půlka z toho děti, ale stejně. Zaplnili celý auto a poslední děcko za sebou zaklaplo dvířka kufru. Najednou nám připadne jízda ve čtyřech s bagáží jako luxus.

Večer se konečně dostaneme na místo dalšího přespání. Je to normálně přízemí v paneláku, pár schůdků ke vstupu přes balkon, prostě to zábradlí dali pryč. Domluva je rukama nohama, ale tentokrát mám aspoň svou postel. Jako že je ve sprše ještěrka nebo gekon nebo co, to by mi až tak nevadilo, ale že baterie probíjí, protože je tam nějak fušersky zapojená malá karma na teplou vodu, to mě trochu znervózňuje. Ale tak co, jiný kraj, jiný mrav. Místní kutilství je opravdu na vysoké úrovni.

Večer deme chlastat, co taky jiného.



Ráno, cigáro a čekání na kafe. Prej jsme byli na diskotéce a málem jsem ztratil foťák. Ještě že mám kamarády. Ke snídani jsou vajíčka, párek, a i nějakej ten rumík. Program je bohatý, jdeme na dvorek k místnímu kovbojovi a pak vyjížďka na koních, teda on má koně a my nějaký přerostlý poníky. Poníci jsou semi-automático, cestu jezdí každej den a na zapískání pana šéfa zatočí. Ukazuje nám svou tabákovou farmu. Prej může v pohodě podnikat, ale 90 % zisku musí odevzdávat státu. Tomu říkám progresivní zdanění. Takže ještě doutníček, rumíček a jede se dál. Divím se, že v tom vedru vůbec dokážu sedět. Další atrakce jsou krápníkový jeskyně, prej to je UNESCO. Ale normálně se tam můžeme koupat, a dokonce kouřit doutníky a pít rum. Tady si s tím prostě hlavu nelámou. Když večer odevzdáme koně, jdeme normálně na večeři a spát, dnes je klidný večer.



Ráno, kafe, cigáro. Jedem na pláž. Je to asi dvě hoďky, cesta je dost drsná, ale auto překvapivě drží. Na jednom kopci je u silnice něco jako křížová cesta, akorát že v těch kapličkách jsou podobizny revolucionářů. Ostatně celosvětový mír a revoluce jsou na každém kroku. Asi je dobře, že neumíme španělsky, ještě bysme se mohli v nějaký debatě dostat do problémů. Na pláži skoro nikdo není, to je paráda, rychle se koupáme a pak do báru, studený pivko, rum a pak válení. Je tu nějakej prodavač, prej nám přinese grilovaný lobstery. No tak jo. Lobstři a další pivka. Cestou zpátky bereme benzin, pivka a rum. Zase jedem krásnou přírodou a revolucí.



Ráno, kafe, cigáro. Původně jsem si stanovil cíl, že nebudu pít rum před desátou ráno, ale asi to byla špatná myšlenka. Dneska jedem celej den někam do CamagÜey. Už jsme přivykli místním podmínkám, ale když se na nás vyřítí tři chlápci na motorce, co v sajdkáře vezou prase, vzbudí to trochu rozruch. Navíc jsme byli na hlavní, ale tak nějak chápem, že hoši měli jiný starosti než sledovat provoz.

CamagÜey je víc na jihu a je tu větší vedro. Tady už se s tím domácí nesere, rovnou se ptá, kolik holek budem chtít na večer. Když řeknem, že žádnou, tak se na nás divně dívá a něco mumlá. Chvilku pak debatujem, jestli nějaký holky nezkusit, když už jsme tu a kdo by se to v Evropě dozvěděl, že jo.



Ráno, kafe, cigáro. Pokračujem v cestě na jih. Cestou vidíme něco jako motorest. Jídlo obvyklé nabídky, smažený kuře nebo vepřový, fazole a rejže. Samozřejmě pivo a rum. Přešel jsem na místní cigára. Teda spíš na ty pro turisty, ty opravdu místní z normálního krámku, kde je nabídka asi jako v roce 1975, se prostě nedaj, tak otrlej ještě nejsem. Cestou mi začíná připadat, že menu nebylo úplně OK. Taky už jsem začal pít vodu z vodovodu, hlavně k ránu, když už se nepije rum. Jenže ze silnice skoro nejde odbočit, nakonec stavíme u třtinového pole, je to asi jako srát v kukuřici, ale jiný. Kolem jede autobus s turistama a fotí si mě, třeba budu slavnej. Kluci si mě fotí na mobil a nechtěj mi dát papír. To jsou fakt srandičky, volové. Nevím, jestli se může imodium zapíjet rumem, ale asi je to fuk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Betasamec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.