Garry Hop a ostrov zázraků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Moony Witcher

Garry Hop a ostrov zázraků – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2018 Giunti Editore S.p.A., Firenze-Milano www.giunti.it

Illustrazioni di copertina e sguardie. Luigi Aimè

České vydání © Albatros Media, a.s. 2019

Translation © Sarah Baroni, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-253-4285-5

ISBN e-knihy 978-80-253-4345-6 (1. zveřejnění, 2019)

„Právě tím, jak se lišíme, jsme si podobní.“

Garry Hop

KAPITOLA PRVNÍ:
ZLATOBRAZ

ALCHEMICAL HEBRA

KNIHA O BLAHODÁRNÝCH LEKTVARECH

STRANA 36

Všechny bolesti a útrapy

jen čistotou mysli překonáš.

Pohlédni nahoru mezi mraky,

kde veškerá pravda se zrcadlí.

Rukama i srdcem nech se vést,

jen tehdy hlas květů a rostlin uslyšíš.

A kouzelným zvířatům poté poděkuj,

neboť na cestě tvé ti budou průvodci.

Bandeo Gropius

Šaman Hunského ostrova

Hřmot děl s trojitými hlavněmi neustával až do svítání. Hvězdy mizely pod nápory oslepujících záblesků, zatímco ohnivé gejzíry zbarvovaly nebe do ruda.

Garry Hop, zabalený ve staré přikrývce, se choulil v křesle u malého kuchyňského okénka a díval se ven.

Cítil, jak ho přemáhá sklíčenost, a ztěžka se mu dýchalo.

V rukou svíral Alchemical Herba, starobyle a drahocenně vyhlížející knihu, kterou s puntičkářskou pečlivostí sepsal starý šaman Bandeo Gropius, o němž toho Garry slyšel mnoho vyprávět. Obálku knihy tvořily proužky vzácného papíru, jehož ostrá a výrazná vůně se člověku dostala pod kůži a měla v sobě zvláštně osvobozující nádech.

Garry věděl, že tu knihu číst nesmí. Neměl by. Ale přesto ji otevřel. A i když se bál, že nepřátelé znovu zahájí útok, pokoušel se soustředit na čtení.

Svíčka už skoro dohořívala a její plamínek se odrážel v jeho černých průzračných očích, které neměly daleko k slzám. Pláč ale přemohl. Musel přijít na jiný způsob, jak dát průchod své zlosti.

Rychle zalistoval tenkými a pórovitými stránkami z tmavého papíru, až se dostal na stránku 111. Na straně 112, která nesla nadpis Codex Naturae, se to hemžilo čísly, písmeny a tajemnými symboly. Podivné ale bylo, že dál se listovat nedalo. Následující stránky byly slepené do jediného kusu.

Garry by je od sebe mohl oddělit, aby zjistil, jestli ta řada čísel pokračuje, a už byl i v pokušení to udělat, ale pak od toho upustil. Jeho matka, která knihu dostala přímo od Gropia, by ho za takovou opovážlivost tvrdě potrestala. Takže vzal zavděk tím, co bylo možné vidět, zalistoval směrem dopředu a rychle se dostal ke straně 36. „Pohlédni nahoru mezi mraky… uslyšíš hlas květin a listí… kouzelná zvířata.“

Garry se lehce pousmál, protože si uvědomil, že tam je ta věta napsaná jenom kvůli jeho matce.

„Kouzelná zvířata! Kdoví, jestli je někdy spatřím zblízka,“ pomyslel si, když měl před sebou obrázek chlupaté gorily se stříbrnou srstí a očima zlatýma jako slunce. Byl to druh s názvem Velerukoun, který získal své legrační jméno právě podle obrovských rukou, v nichž dokázal nosit i nesmírně těžká břemena.

Chlapec si sílu té gorily dovedl bez problémů představit už jen díky jejímu hrdému a neohroženému pohledu. Stránka se mu okamžitě vryla do paměti, stejně jako ty následující. Bylo až k neuvěření, jakými divy přírody daleký Hunský ostrov oplýval.

S úžasem si prohlížel obrázky Melorů, obrovitých fialových stromů se šťavnatými červenými plody, z nichž se připravovaly alchymistické lektvary. Stačilo se jen dívat a už takřka cítil vůni toho lesa, v němž rostlo množství pestrobarevných rostlin a květin překypujících životem.

Tam panoval mír, zatímco jeho město jménem Karan bezútěšně trpělo pod tíhou smrti a zoufalství.

„Všechny bolesti a útrapy jen čistotou mysli překonáš,“ zopakoval si pro sebe větu, která ho nejvíce upoutala. Garrymu nepřipadala ani pravdivá, ba ani možná. Utrpení jeho rodiny a celého lidu bylo už tolik, že jeho konec mizel v nedohlednu. Jak mohl člověk mít čistou mysl, když si pro něj mohla každým okamžikem přijít smrt?

Vzpomněl si na časy, kdy Fiderbové a Veronti žili v míru, pomáhali si a vyměňovali si navzájem zboží, které převáželi ve vlacích ze železa a dřeva. Naštěstí se paměť nedá vymazat, a tak mu teď vzpomínky na dětství, které bylo protkáno těmito až slavnostními okamžiky vzájemně sdílené radosti, přinášely jiskřičku naděje.

Zvedl hlavu, opřel se o okno a bloudil očima po zaoblených střechách domů, které jemně protínaly palbou sužovanou oblohu.

V Karanu nikdo nespal a všichni občané byli připraveni čelit dalšímu z těžkých dní. A už řadu z nich si museli poradit bez Ministrátů. Adelm Sufla a jeho žena Diagla Quenová byli nelítostně zavražděni v jedné z potyček s Fiderby. Ve městě už tedy nezbyli žádní vůdci, o zjednávání zákona a pořádku se snažily už pouze jednotky bojovníků.

Kalendář ukazoval datum 3. ledna a byla mrazivá zima, která jako by neměla nikdy skončit. V srdci všech Verontů se usídlil smutek a hrůza.

Toho ledového rána se děti, ženy a starci už ani neodvažovali otevřít dveře a přesvědčit se, kolik z již nepatrného počtu hradebních zdí ještě odolalo dělům. Jenom hipolyti, obrovští a vznešení koně, se potloukali sněhem pokrytými ulicemi.

Úderem osmé hodiny se k jejich ržání přidal zvuk jediného zvonu, který pevně visel na vrcholku věže Ministerstva.

Válka přinesla bídu a zákeřné nemoci, které sužovaly místní lid. Z Hunského ostrova už nepřijížděly žádné náklady s blahodárnými lektvary mudrce Gropia. Kvůli tomu ubývalo i léčivých bylin a ve velkém skladu u Ministerstva se nacházelo už jen pár sudů s Jahodomedem, stovka košíků s Kamedorem, padesát demižonů Anýzovody a v rohu ještě asi tisícovka svazečků sušené Modrotrávy. Zásoby se den za dnem tenčily a hrozilo, že pro nemocné už brzy nebudou žádné léky.

Úsměv na tváři Verontů nadobro vystřídaly slzy. Prolévali je za nemocné, ale také za spousty mladičkých bojovníků, kteří statečně bojovali a padli. Mnohé z nich Fiderbové uvrhli do vězení ve městě Besa, o němž se povídalo, že se podobá peklu na zemi. O těch nikdo neměl žádné zprávy.

A v tom prokletém vězení vydechl Eric, otec Garryho Hopa, naposledy.

Chlapec na něj myslel bez ustání. Den co den mu hlavou běželo vyprávění o tom, jak jeho otec po krutém mučení zemřel. Srdce se mu při té myšlence sevřelo. Sáhl si do kapsy a stiskl v dlani otcovu medaili. Zavřel oči a zcela se ponořil do vzpomínek. V hlavě mu zněla slova Sespíra Diluna. Sespír mu vyprávěl, jak se to celé stalo.

Erika chytili právě ve chvíli, kdy se v čele skupiny schopných bojovníků pokoušel přejít přes Akorský most.

Fiderbové na ně zaútočili ze zálohy a nedali jim žádnou šanci. Ze hřbetů taurů, statných bizonů se špičatými rohy, zaútočili na desítky hipolytů. Tauři byli zavalití a nepůsobili tak majestátně jako koně Verontů, ale byli silní a divocí. Mnozí karanští bojovníci v té vřavě skončili ušlapaní nebo probodnutí.

Eric byl těžce zraněn a vojáci ho zajali. Pouze jeho věrnému příteli Sespírovi se podařilo uprchnout, přestože ho do zad trefilo šest ječících šípů.

„Ječící šípy!“ zvolal zničehonic Garry a v mysli mu neustále znělo Sespírovo vyprávění.

Otcův přítel se vrátil do Karanu na hřbetě Albína, Erikova statného hipolyta, kterému se jako zázrakem nic nestalo. Sespír vypadal zesláble a zuboženě. Kvůli šípům málem vykrvácel. Přežil jen tak tak, ale nemohl hýbat nohama. Když z vězení v Bese dorazila zpráva, že Eric zahynul pod ranami biče, chtěl o tom jeho rodinu informovat on sám.

A tak předal Garrymu Hopovi zlatou medaili, kterou Eric tak hrdě nosil.

„Tu máš, chlapče, tvůj otec si ji vysloužil odvážnými skutky v boji proti Fiderbům. Ztratil ji, když ho odvlekli pryč. Nemohl jsem ho zachránit… Teď je ta medaile tvá, láskyplně ji opatruj. Svěřuji ti také Albína, je to poslušný hipolyt a umí se postavit i taurům. Jsi ještě mladý, ale určitě se naučíš o něj pečovat a jezdit na něm.“

„Albín!“ zamumlal znovu Garry, který se vzpomínek na ty vypjaté okamžiky nemohl zbavit.

Když se mu v paměti znovu vybavil Albínův ztrápený výraz a představa, jak otec za mřížemi umírá pod náporem krutých bolestí a nepředstavitelného mučení, přemohla chlapce zuřivost a přísahal Fiderbům pomstu. Celý zachmuřený a vzteklý sevřel v dlani medaili.

Hned po otcově smrti se Garry začal řídit Sespírovými radami a sbližoval se s Albínem. Nejprve se osmělil k tomu, aby ho roztřesenýma rukama pohladil po bělostné srsti. Vyšvihnout se mu na hřbet ale nebyla žádná hračka. Jeho první pokusy skončily hotovou katastrofou!

Albín byl vysoký skoro tři metry a okolo kopyt mu rostly husté chomáče chlupů. Nikdy se proti Garryho nemotorným skokům neohradil, dokonce ještě pokrčil nohy a sklonil se, aby se mohl chlapec snadněji zachytit jeho husté hřívy a vyhoupnout se mu na hřbet. Když s ním poprvé klusal ulicemi Karanu, ostatní děti nevěřily vlastním očím, protože ještě nikdy neviděly svého vrstevníka jezdit na tak obrovském koni!

Medaile a hipolyt. Obojí značilo pro Garryho velikou odpovědnost. Bylo na něm, aby vykonal něco důležitého pro svou rodinu a pro celé město Karan. Nemohl už dál sedět se založenýma rukama a otálet. Ten kus kulatého kovu pro něj nebyl pouhou osobní vzpomínkou, ale přímo symbolem svobody, kterou musel za každou cenu znovu vydobýt.

Nepřátelé každým dnem postupovali, kosili místní obyvatelstvo a drancovali město. Někdo ten masakr musel bezpodmínečně zastavit. Když byli zavražděni Ministráti, vše se zdálo být ztracené, ale Garry věděl, že karanský lid se nikdy nevzdá.

Nikdo ještě nemohl tušit, že to lednové ráno se stane prvním vykročením ke svobodě, a to vše zásluhou jednoho nebojácného a odvážného chlapce.

„Válka, jenom samá válka. Zatracení Fiderbové, nás nezastavíte! Nikdy nedobydete Hunský ostrov. Žízníte po moci, ale kouzelné rostliny nikdy nezískáte! Nikdy!“ zvolal, až se jeho dechem celé okénko zamlžilo. Z úst teprve jedenáctiletého chlapce to byla silná slova, ale měla v sobě odhodlání a touhu postavit se zlu.

Ostrov nemohl skončit v rukou Fiderbů, Veronti by se raději nechali zabít, jen aby ho bránili a uchránili před jejich krutostmi mudrce Bandea Gropia, který jako jediný znal tajemství alchymistických surovin skrytých v tamních lesích. Pouze síla jeho blahodárných lektvarů mohla porazit všechny nemoci.

To kvůli ostrovu se ony dva národy tolik znepřátelily. Válčily spolu už dva roky. Přírodní poklady Hunie byly natolik drahocenné, že je Veronti nemohli přenechat bídným Fiderbům. Tamní rostliny, květiny a keře obsahovaly vzácné a jedinečné látky. Z darů bujného lesa se daly vařit odvary, čaje a medicíny, s jejichž pomocí se léčili staří lidé a děti.

Garry cítil, že má nervy našponované jako struny. Bez zázračných hunských bylin se jeho matka, Léčitelka Odelia Wilsonová, nemohla uzdravit z choroby, která ji pomalu sžírala. To ona ještě před pár měsíci léčila karanské děti a starce. Pouze ona znala kouzelné vlastnosti listí a květin Hunského ostrova. Jen a jen ona připravovala čaje a léky.

Teď ji ale skolila zákeřná choroba, kterou kromě určitých látek z Hunie nemohlo zarazit zhola nic.

Garry si navykl vídat před jejich domem zástupy lidí čekajících na to, až jim matka poradí a dá jim nějakou lahvičku nebo mazání na zmírnění bolesti. Teď už ale venku nikdo nestál. Zdálo se, jako by se jim přede dveřmi usadila nelítostná smrt a výhružně vyčkávala.

Jedinou naději skýtá Bandeo Gropius a jeho kniha Alchemical Herba, pomyslel si Garry.

„Jen samé formule, čísla, slova a symboly,“ šeptal si při listování stránkami alchymistické knihy. Z těch za sebou jdoucích kódových řad nepochopil nic a neustále mu vrtalo hlavou, co se na všech těch slepených a nedosažitelných stránkách asi skrývá.

Jedno bylo jisté. Gropius psal a bádal neuvěřitelně složitě.

Odelia byla jeho jediná žačka, a proto se také stala Léčitelkou jak pro Veronty, tak pro Fiderby. To ona v dobách míru připravovala pro oba národy léčivé lektvary. S počátkem války se ale všechno změnilo.

Začalo pomalu svítat a nad městem Karan se rozlil sluneční jas. Chlapec se znovu zadíval k nebi a položil knihu na stůl. Loktem shodil zbytek svíčky, která zhasla a dopadla do kovové nádoby.

Jeho sedmiletá sestra Elly se s trhnutím probudila a skutálela se ze židle. „Už jsou tady, už si pro nás jdou a všechny nás zabijí!“ zakřičela a zakryla si rukama obličej.

„Nic se neděje. Žádné nebezpečí nehrozí. Běž do postele. Byla jsi celou noc tady v kuchyni a víš, že maminka tě bude zítra zase potřebovat. Musíš se vyspat,“ řekl jí Garry a snažil se ji uklidnit.

Elly se otočila směrem ke dveřím matčina pokoje a s povzdechnutím si vytáhla spadlé podkolenky zpět na lýtka.

„Ani nekašlala. Možná se jí podařilo odpočívat. Uzdravuje se, viď, Garry?“ zeptala se. Potom vzala rendlík s odvarem z Modrotrávy, z nějž trochu odlila do misky. Dávala si pozor, aby z toho vzácného léku nic nevybryndala.

„Jestli jí nestoupne horečka, znamená to, že může vstát,“ odpověděl jí bratr.

„Brzy se uzdraví, protože nám Gropius donese nové léky.“

Elly o tom byla přesvědčená. Její dětská bezelstnost se pojila s palčivou touhou po tom, aby bylo všechno zase jako dřív, maminka se uzdravila a z války zůstala už jenom vzpomínka.

Garry si pohrával s medailí v dlani, jako by se tím chtěl sám utěšit. Blýskala se jako letní slunce. Na jedné straně měla vyryté jméno města Karanu, na té druhé zase obrys vlajky se znakem Verontů – dvě zkřížená kopí v červeném kruhu.

„To je znak naší společnosti a naší kultury. Nikdy nepodlehneme Fiderbům,“ pomyslel si a přejel si dlaní po levé paži, kde měl vytetovaný ten samý symbol.

Všechny verontské děti jej měly od deseti let. Garry ho měl už rok a byl na něj patřičně hrdý. Dobře věděl, že i nepřátelé mají svoje tetování, jímž se od nich odlišují, a to černý čtverec se dvěma prohnutými šípy uprostřed. Kvůli ostrému hvizdu, který tyto válečné zbraně při vystřelení na protivníka vyluzovaly, se jim přezdívalo ječící šípy. A právě těmi byl zasažen Sespír.

„Děsivý symbol. A podlý. Stejně jako jsou všichni Fiderbové,“ zamumlal a kousl se do rtu.

V tu chvíli rozhýbal závan ledového větru plameny v krbu. Do domu právě vešla stará chůva Rosalet a rychle za sebou zavřela dveře. Sundala si mohutnou pelerínu, v níž byla zabalená od hlavy až k patě, a začala reptat.

„Blíží se sněhová bouře, která nás na kdovíjak dlouho odřízne od světa. I Fiderbové budou muset sněhu ustoupit!“

Elly jí běžela vstříc. „Takže tu zůstaneš s námi a upečeš nám sušenky, že ano, Rosalet?“

Žena si sundala zcela zamlžené brýle a začala si jejich skla čistit o lem dlouhé sukně z hrubé látky. „Ano, holčičko. Ale teď mě nech jít za maminkou. Už je vzhůru?“

Cestou k Odeliině pokoji si pak Rosalet všimla, že Gropiova kniha leží na stole vedle okna.

Otočila se a vrhla na Garryho zlostný pohled. „Víš, že tvoje maminka si to nepřeje! To není kniha pro tebe! Není pro děti!“

Chlapec pokrčil rameny. „Ale já už jsem velký.“

Rosalet zvýšila hlas. „Nevymýšlej žádné potrhlé nápady! To chceš, aby se rozzlobila a přitížilo se jí?“

Chůvin přísný tón ale Garryho nijak nezastrašil. Místo toho uchopil knihu, zamířil ke dveřím a chystal se vyjít ven.

„Kam chceš v tomhle psím počasí jít? Nech tady tu knihu!“ křikla na něj Rosalet.

„Jdu za Albínem! Jistě má hlad,“ opáčil suše.

„Dávej pozor, viděla jsem, jak se skupiny bojovníků chystají vyrazit na cestu. Povídá se, že mají v plánu přejít přes Akorský most a pomstít smrt našich Ministrátů.“

„Vážně?“ vykulil chlapec oči.

„Už to tak je. Jen musíme být trpěliví. Takže nikam nechoď. Není na to vhodná chvíle, mohl by ses mezi ně zamíchat. Jedou na hipolytech v plné zbroji a ty dobře víš, jak to může být nebezpečné!“

Garry vytáhl medaili. „Vidíš ji? Můj otec ji dostal za zásluhy a teď je řada na mně, abych si ji zasloužil! Nech mě být. Chci jít za Albínem a nechat si všechno projít hlavou.“

Vystřelil ven jako blesk a Rosalet se ho ani nepokoušela zastavit. Znala ho už od narození a věděla, že mezi jeho největší chyby patří paličatost.

Elly se usmála. „Takhle vznětlivý je pořád. Ale nebude dělat žádné neplechy, bráška je hodný. Je hodný stejně tak, jako býval náš otec.“

Rosalet vstoupila do ložnice a holčička šla hned za ní.

Na nočním stolku stál vysoký svícen. Plameny svíček plápolaly a vrhaly stíny na zdi a klenutý strop.

Odelia ležela v posteli. Měla přivřené oči, tváře bledé jako povadlé růže a působila utrápeně. Čelo se jí perlilo potem, na rukou se jí zřetelně rýsovaly načervenalé skvrny a nehty měla zhnědlé. Rosalet se jemně sklonila, pohladila ji po jejích dlouhých vlasech a zašeptala její jméno. Odelia pomalu otevřela oči, a než promluvila, sevřela rty.

„Má drahá Rosalet, konečně jsi tady. Slyšela jsi tu palbu? Stříleli celou noc. Nikdy nepřestanou a dostanou se až sem… zničí naše domovy. Jsme ztraceni… ztraceni…“ Snažila se zvednout hlavu z polštáře, ale nešlo jí to.

„No tak, jen klid. Naše hradby ještě pevně stojí a naši bojovníci vědí, jak je ubránit,“ odpověděla chůva a setřela jí z čela stékající kapky potu.

„Kdyby tu byl Eric, věděl by, jak si poradit. Můj Eric…“ špitla a sevřela prostěradlo, jako by tak chtěla popadnout snový obraz svého milovaného muže. Ale otec jejích dětí už se nikdy nevrátí, a když si to zas a znovu uvědomila, bylo to jako rána přímo do srdce.

Rosalet nenalézala slov, jimiž by mohla její zoufalství nějak zmírnit. Byla u toho, když se narodili Garry a Elly, věděla, jak velká láska v jejich semknuté rodině panuje. Léčitelku Odelii brala jako vlastní dceru, a když ji teď viděla vyhublou, sešlou a zmučenou bolestmi, bylo to pro ni nesnesitelné.

Elly jí podala misku s namodralým nápojem. „Tady máš, maminko, to ti udělá dobře.“

A vskutku jí stačily dva loky, aby se cítila o něco lépe. Zadívala se ke dveřím a zeptala se. „Kde je Garry?“

Holčička couvla a sklopila hlavu. „Odešel. Je u Albína.“

Rosalet vzala kartáč a začala ji jemně česat. „Brzy se vrátí. Venku je zima.“

Ale Elly nedokázala držet jazyk za zuby. „Bojovníci se chystají na cestu. Pojedou k Akorskému mostu. A porazí nepřátele. Viď, mami?“

Odelia nadskočila. „Chystají se na cestu? Město zůstane vydané napospas palbě. Kdo nás ubrání?“

„Zůstane tady početná skupina, která nás ochrání. Hlavní je, aby skončila válka. Fiderbové se musejí vzdát, a také se vzdají. Musí se něco udělat, jinak náš lid vyhladí nemoci. Všude vzrůstá nenávist, zejména po vraždě Ministrátů…“ uzavřela to stará chůva a s hrdostí se dívala na mladou maminku.

„To nejvyšší rada Osborn Mitkofen k tomu dal rozkaz. Tenhle Fiderb je snad nejhorší stvoření, jaké se kdy na této zemi narodilo. Nemluvě o jeho podlé manželce Gherildě Bétové, to je strašná zmije,“ řekla Odelia. Dobře věděla, že u zrodu konfliktu mezi Fiderby a Veronty stojí právě tito manželé, kteří lační po moci a neberou žádné ohledy na kouzelnou hunskou přírodu.

Rosalet si povzdechla. „Ti dva se nikdy nevzdají a budou vydávat další rozkazy k drancování a útokům. Fiderbští vojáci je bohužel nikdy nepřestanou poslouchat.“

Odelia zavrtěla hlavou. „Nemocí bude přibývat a já už s tím nic nenadělám. Nemůžu být dál Léčitelkou našeho lidu, ale ani Fiderbů. Nemocní ubožáci v Bese trpí stejně jako ti u nás. Život mě pomalu opouští, znám dobře chorobu, která mě sžírá. Už tady dlouho nebudu.“

Mladá žena svých slov okamžitě zalitovala, protože je vyslovila před malou Elly. Otočila hlavu a zadívala se na velký obraz, na němž byl vymalován její učitel Gropius. Ihned si všimla, že schránka, v níž měla uloženou svou velikou knihu, je prázdná.

„Alchemical Herba! Kde je má kniha?“ zvolala a natahovala ruce ke schránce.

Elly si opět pustila pusu na špacír. „Vzal si ji Garry.“

Její matka se pokusila vstát z postele. „Ne! Nesmí v ní číst!“

Rosalet ji přidržela za ramena. „Uklidni se, když budeš vyvádět, horečka ti ještě stoupne.“

„Proč ji nesmíme číst?“ zeptala se Elly.

„V té knize jsou Gropiova alchymistická tajemství. Jsou tam formule, s jejichž pomocí můžeme připravovat léky, blahodárné lektvary a voňavé čaje. Ty formule jsou ale velmi složité a pro někoho, kdo jim nerozumí, mohou být i nebezpečné,“ odpověděla Odelia. Vzala do dlaní dceřiny ruce a hladila je. Při tom vzpomínala, jak ji tehdy šaman učil opatrně a pečlivě rozmělňovat mezi prsty listí a suché květy.

„Ale ty jsi ji jako malá holka četla! To jsi nám vyprávěla.“

„Ano. Ale přivedl mě k tomu sám Gropius. V tu dobu bylo třeba, aby se někdo naučil připravovat kouzelné směsi a vyrábět z nich léky. A pro ten úkol si vybral mě. Tak jsem se stala Léčitelkou.“

Odelia přivřela oči. Když si představila Hunský les, bylo to jako pocítit svěží vánek radosti. Vzpomínka na všechno, co tam prožila, jí přinášela pocity štěstí, ale zároveň smutku. Válka, která vypukla kvůli alchymistickým surovinám hunské přírody, jejich národy úplně změnila.

Rosalet vzala misku plnou studené vody, ponořila do ní lněný hadřík a silou ho vyždímala. „Teď klidně lež, drahoušku,“ řekla a začala jí otírat rozpálené čelo.

„Nech mě být, chci vstát! Garry tu knihu nesmí číst,“ křikla Odelia z posledních sil. Zkusila vylézt z postele, ale hlava se jí okamžitě zatočila tak, že se zakymácela.

Chůva s rozvahou zasáhla a znovu ji uložila. „Za tvým synem půjdu já. Ty odpočívej.“

V tu chvíli se ozval hřmot železa a ržání hipolytů. Rosalet právě běžela ke vchodu, když vtom zaslechla odhodlané výkřiky bojovníků a celá sebou škubla. Otevřela dveře dokořán a dovnitř kromě závanu ledového vzduchu vlétl i nános kamení a prachu.

Koně neklidně klusali a dlažební kostky pod jejich kopyty úplně nadskakovaly.

„Co děláš, ženská? Na ulici se vycházet nesmí!“ obořil se na ni bojovník v brnění a s helmou naraženou na hlavě. Silou držel za otěže ne zrovna krotkého hipolyta.

Cesta se hemžila ozbrojenými oddíly, které mířily ke karanské železniční stanici. Mnozí vojáci pochodovali pravidelným krokem ve formacích, jiní se snažili krotit splašené koně, další zase seděli vzpřímeně v sedlech a šermovali bojovými kopími.

Rosalet přes sebe přehodila pelerínu, zarazila se na prahu domu a pozorovala mladíky, kteří se chystali do bitvy.

„Garry… Garry… vrať se domů!“ zavolala chůva, ale její hlas se v té všeobecné vřavě ztrácel.

Malá stáj, v níž přebýval Albín, se nacházela v blízkosti domu, ale přesto se chůvě vzdálenost těch několika metrů zdála nepřekonatelná.

Rosalet se vydala vpřed a plížila se podél zdi, protože se bála, že ji kopne některý z kolem klusajících koní. Sotva zahnula za roh, všimla si, jak jeden z bojovníků něco rozrušeně říká Garrymu. Zaslechla pouze pár vojákových zvolání. „Jsi ještě děcko… horká hlava… já tě chápu. Ale nemůžu ti pomoci.“

Garry stál vzpřímeně před stájí, v rukou držel Albínovy otěže a působil až překvapivě klidně.

„Pojď sem! Mazej domů!“ křikla znovu Rosalet.

Bojovník zvedl kopí, sklopil si stříbrnou helmu, vyšvihl se na svého hipolyta a vzdálil se.

Garry sklonil hlavu, svěsil otěže a přitiskl si knihu k hrudi. Na znamení zklamání Albín otevřel tlamu a vystavil na odiv svůj mohutný chrup, pak už ale nehnul ani brvou a zašel zpátky do stáje.

Rosalet Garrymu pevně stiskla paže. „Tvá matka už o té knize ví! Teď se zlobí a stoupne jí horečka! Doufám, že jsi spokojený!“

Chlapec neodpověděl. Vběhl dovnitř a zamířil rovnou k Odeliině pokoji. Chůva mu byla těsně v patách a jen stěží popadala dech.

„Mami, já chci…“ nedokázal dokončit větu.

Odelia si ho přísně měřila ledovým pohledem.

„Tak co chceš? Pojď sem!“ řekla s námahou.

Garry se sklíčeně přiblížil k posteli, knihu stále pevně v rukou, načež Elly couvla a utíkala se schovat k Rosalet.

Zatímco venku vládl naprostý chaos, v domě rodiny Hopů měla každou chvíli vypuknout hotová bouře.

„Přečetl jsem si jen pár stránek, většina z nich je slepená,“ špitl chlapec.

„Neměl jsi to dělat! A dobře to víš! Proč mi takhle ubližuješ?“ Odelia zvedla hlavu z polštáře a natáhla se rukama po knize.

Garry poodešel. „Ne! Musíš mi ji nechat. Chci se z ní učit. Chci se něco dozvědět!“

„To stačí! Jsi stejně paličatý jako tvůj otec,“ opáčila Odelia, ale hlas se jí v záchvatu kašle zlomil. Její bledý obličej zrudl a barvou se podobal krvi, která se jí začala řinout z úst.

Rosalet přispěchala na pomoc s trochou vody a něco mumlala směrem k chlapci, Elly se rozplakala a rozběhla se do kuchyně.

Garry si klekl na koberec k posteli. „Prosím tě, maminko, nezlob se. Nemůžu se dívat na to, jak je ti zle. Mám tě moc rád.“

Odelia si dál utírala rty kapesníkem promáčeným krví. Ještě párkrát zakašlala, potom začala s hlavou upřenou ke stropu zase normálně dýchat.

„Rosalet, nech nás o samotě,“ požádala ji z posledních zbytků sil.

Stará chůva zůstala stát jako solný sloup. „Vážně si to přeješ? Je ti špatně…“

Odpovědi se jí dostalo kývnutím hlavy.

Chůva ještě pohrozila zvednutou rukou Garrymu, a pak za sebou zabouchla dveře pokoje.

Matka se synem chvíli zůstali úplně potichu. To ticho snad bylo více ohlušující než kovový hřmot, který do místnosti pronikal zvenku.

Odelia promluvila jako první. „Co tě vede ke čtení té knihy?“

„To samé, co k tomu vedlo tebe!“ odpověděl chlapec.

„A co z toho? I když si ji přečteš, k čemu to bude? Nejsi na Hunském ostrově a nedostaneš se k potřebným rostlinám. Takže se lektvary stejně vařit nenaučíš.“

„Viděl jsem tě je dělat mnohokrát. Dával jsem pozor, jak trháš listy a rozmělňuješ bobule… Kdybych se to mohl naučit, možná bych tě dokázal i uzdravit.“ Garry se na matku podíval očima plnýma něhy.

Pokusila se o úsměv. „Synáčku můj, k mému vyléčení už nám chybí suroviny. Kdybych měla lístky Kořeníku, natě Kropety, větvičky Zelenomandlíku a Černáfy, tak… tak bych vyléčila a zachránila spoustu lidí. A vyléčila bych se i já sama. Pomáhala bych druhým dál jako Léčitelka.“

Garry otevřel knihu. „Kde najdu formule, podle kterých se z těch surovin dají uvařit lektvary?“

„Formule jsou na těch slepených stránkách. Ty řady čísel a písmen jsou vlastně alchymistické vzorce. Ale takhle se to těžko vysvětluje a bez surovin z Hunie je to stejně k ničemu.“ Odelia se zarazila, cítila, jak se jí točí hlava a opouštějí ji síly.

Garry položil knihu na postel a schoulil se vedle maminky. „Nechceš trochu vody? Nebo mám zavolat Rosalet?“

„Ne, jen si musím odpočinout. Čaj z Modrotrávy už působí. Rozčílila jsem se, ale teď se prospím a bude mi lépe,“ ubezpečila ho matka a pohladila ho po tváři.

„Je to moje vina. Promiň,“ řekl a objal ji.

„Jsi vinen pouze svou odvahou. Stejně jako tvůj otec. Přála bych si, aby tahle válka nikdy nezačala. Přála bych si zase uvidět modré nebe a neslyšet už palbu. Přála bych si, aby tu byl tvůj otec. Přála bych si, aby na světě byl mír, ale skutečnost je bohužel jiná. A ty, ty jsi ještě tak mladý… a možná… možná, že…“ Hlas jí zeslábl na nezřetelný šepot.

Po tom čaji z Modrotrávy začala Odelia podřimovat. Stačila ještě zašeptat něco, co Garry nepostřehl, přestože jí naslouchal zblízka.

„Možná co, maminko? Co mi chceš říct?“

„Zlatobraz… použij ho…“ špitla, než ji úplně přemohl spánek.

„Zlatobraz, to zrcátko… ano, zrcátko!“ opakoval si chlapec. Věděl, kde ho hledat.

Byl ale stejně zaskočený. Proč po něm matka chtěla, aby použil zlaté zrcátko?

Podíval se na ni, jak pomalu oddychuje, políbil ji na tvář a nechal ji odpočívat.

Vzpomínal si, že Odelia odjakživa schraňovala malé, oválné, zlatě orámované zrcátko v zásuvce svého nočního stolku. Garry ho vzal a zamával s ním matce pár centimetrů od obličeje, ta ale ani neotevřela oči. Takže po něm nechtěla, aby jí ho podal.

Garryho se zmocnilo tušení. Že by měl Zlatobraz něco společného s knihou? Že by byl nezbytný k pochopení vzorců? Zadíval se na svazek, který ležel na posteli. Byl otevřený právě na poslední čitelné stránce.

Popadla ho nezvladatelná touha přijít tomu všemu na kloub, a tak vzal zrcátko a namířil ho proti bloku slepených stránek. Kolem knihy se rázem rozlila zelená záře a slepené stránky se v jemném oblaku kouře rozpojily.

Garry to s vykulenýma očima pozoroval, celý se třásl, ale zrcátkem pořád mířil přesně na knihu. Otočil se na matku. „Použil jsem Zlatobraz. Odpověz mi, maminko!“

Odelia se ani nepohnula. Dál ji přemáhal polospánek.

Chlapec uviděl, jak se tajné stránky otevírají jako okvětní lístky květin. Byly popsané lesklým inkoustem, čísla a písmena jako by se vlnila.

Codex Naturae mu teď byl k službám.

Sotva přiložil prst na první řádek s číselným kódem, kniha se třikrát zatřásla a pak z ní vyskočil třpytící se kus papíru. Garry Hop ho popadl a zjistil, že jde o pergamen, na němž je nakreslena mapa. Starodávná mapa Hunského ostrova!

Garrymu bilo srdce jako o závod.

Během několika vteřin mu alchymistická kniha vyjevila vše, co mělo zůstat v tajnosti.

KAPITOLA DRUHÁ:
TABULA ELOQUENS

Garry Hop měl v rukou mapu Hunského ostrova. Byla nakreslená zcela bezchybně. Každá oblast měla přiřazené jméno a svůj zvláštní symbol. Na okraji pergamenu byly drobně napsané popisky, k nimž se přidružovaly abecedně-číselné kódy, řady písmen a čísel, kterým ještě nerozuměl.

V horní části pergamenu se skvěl nápis Tabula Eloquens. Matka ho naučila rozumět starodávnému jazyku, takže věděl, že tabula znamená stůl. Ale co eloquens? Vážně netušil, co by to mohlo být.

Užasle se díval, jak ostrov vlastně vypadá. Byla to skalnatá plocha nezvyklého tvaru, kterou se Odelia pokoušela mnohokrát popsat, když vyprávěla o svém dětství stráveném po boku mudrce Gropia.

Hunský ostrov připomínal obrovitou houbu z pevného kamene, rozkládající se uprostřed Pokojného moře. Kamenitá noha té „houby“ vyrůstala přímo z mořského dna a dalo se k ní dostat pouze za odlivu přes písčitou plochu plnou špičatých balvanů. Tahle zvláštní pláž se objevovala každých šest hodin, a když po ní člověk dorazil k „noze“, mohl se pokusit vyšplhat až nahoru na ostrov. Ten vypadal jako zploštělá kupole, na níž se rozprostíralo množství stromů a rostlin dosahujících až k oblakům. Než se ale člověk k té rozkvetlé zeleni dostal, musel přejít přes cestu plnou výběžků z růžovobílého kamene, které ostrov po jeho obvodu lemovaly. Ve vnitrozemí se tyčily zasněžené vrcholy hor, byly tam i louky a údolí. Přesně ve středu ostrova se nacházel Smaragdový les, v němž měl Gropius svou chýši, kam se dalo dojít po trase dlouhé několik kilometrů.

„To je fantastické!“ pomyslel si Garry ohromeně. Stačilo, že si mapu jen prohlížel, a rázem už si připadal jako uprostřed kouzelné přírody Hunského ostrova.

Zvědavost se ho zmocnila s takovou silou, že všechny popisky na okrajích mapy doslova hltal, ale část pojednávající o Smaragdovém lese si už přečíst nestihl.

Zničehonic totiž obrázky a popisky zmizely a pergamen se proměnil v holý list bělostného papíru.

„Co se to stalo?“ zvolal nevěřícně.

Podíval se na zrcátko, které leželo na posteli, uchopil ho a namířil ho jen pár centimetrů od pergamenu. Napadlo ho, že když to takhle fungovalo se slepenými stránkami té knihy, možná to stejně tak půjde i s pergamenem. Ale nestalo se nic.

„Co teď mám k čertu dělat?“ ptal se sám sebe a zíral na Zlatobraz.

Zaslechl zvuk maminčina slabého hlasu, který mu v uších zněl jako nějaký tlumený zpěv. „Garry, nerozčiluj se. Zahřej si to zrcátko mezi dlaněmi,“ zašeptala mu Odelia. Zřejmě už po tom čaji přestávala být malátná.

Chlapec k ní přistoupil a srdce mu divoce bušilo. „Už se cítíš lépe? Nebolí tě něco?“

„Po Modrotrávě jsem si odpočinula. Opravdu se chceš vydat do Hunie?“ zeptala se, i když odpověď stejně předem znala.

„Chci to udělat pro tebe. Ještě než jsi usnula, zašeptala jsi slovo Zlatobraz. Tím jsi mi pro začátek pomohla. A vidíš, kouzlem toho zrcátka se od sebe stránky oddělily. Dáš mi ještě nějakou radu?“ otázal se Garry bez váhání.

„Mám strach, synáčku můj. Mám obrovský strach. Pro mě jsi ještě dítě. Jak se do Hunie dostaneš?“

„Zvládnu to, maminko. Musím se o to pokusit. Je to naše jediná možnost. Potřebujeme kouzelné byliny. Potřebujeme léky, aby ses uzdravila ty i další nemocní. Copak to chceš vzdát? To chceš umřít? To chceš, abychom já a Elly zůstali sami?“

Odelia mu svým útrpným souhlasem dala požehnání. „Tak běž, Garry. Důvěřuju ti. Ale jestli se ti něco stane…“ zarazila se uprostřed věty a těžko říct, jestli to bylo vinou slabosti nebo strachu.

Chlapec uchopil zrcátko a cítil, jak se z něj pomalu uvolňuje teplo. „Co mám dělat dál?“

„Nenech se vyvést z míry tím, co se teď stane. Ta mapa je Tabula Eloquens. Tabula totiž ve starodávném jazyce neoznačuje pouze stůl, ale také mapu. A Eloquens znamená mluvící. Takže je to Mluvící mapa.“

„Mluvící? Ten papír mluví?“

„Ano. Vytvořil ji Gropius, když jsem ještě byla na ostrově. Díky ní jsem se nikdy neztratila a věděla jsem, kam mám chodit pro suroviny na vaření lektvarů.“

„A ta mapa odpovídá i na otázky?“ zeptal se Garry. Nepůsobil úplně přesvědčeně.

Jeho matka si povzdechla. Došlo jí, že právě nastal okamžik, kdy mu musí spoustu věcí vysvětlit. „Ano, přesně tak. Mezitím uplynulo mnoho let, tak doufám, že stále funguje. Od té doby, co jsem opustila ostrov a vrátila se natrvalo do Karanu, kde jsem potkala tvého otce, jsem už tu mapu k ničemu nepotřebovala. V té době žádná válka nebyla, s lidem Fiderbů jsme žili v souladu a dělili jsme se s nimi o Gropiovy zázračné lektvary. Stařičký šaman nám posílal náklady bylin na Darolodi.“

Garry nevěděl, o čem mluví. „Na Darolodi?“

„Daroloď byla veliká veslice, kterou řídila skupina Velerukounů…“ Odelia nedokončila větu.

Garry se usmál. Už si totiž přečetl, kdo Velerukouni jsou. „Gorily se stříbrnou srstí a zlatýma očima!“

„Přesně tak, ty obrovské gorily nejdříve naložily na loď bedny, pak se daly do veslování a opatrně dopluly až k pobřežním útesům. Odtamtud šplhaly po žebřících z pevného a odolného lana, aby mohly předat náklad jak Fiderbům, tak nám. Oba národy tedy měly vše, co potřebovaly. Neustále jsem vařila i ty nejsložitější lektvary přesně tak, jak mě to Gropius naučil. A jak víš, připravovala jsem je i pro Fiderby. O všech se píše tady v té knize.“

„To je k vzteku. Teď jsou Fiderbové našimi nepřáteli… a zabili nám tatínka!“ zvolal Garry.

„Válka ničí vše, co se kdy vybudovalo,“ odpověděla Odelia se smutkem v hlase.

Garrymu jako by plál v srdci neuhasitelný oheň. Chtěl se všechno dozvědět a všemu přijít na kloub. Ale nejvíc ze všeho chtěl jednat!

„Potřebuju ještě něco objasnit, mami. V dobách míru tedy nikdo neměl plachetnice ani lodě, jenom Gropius měl Daroloď?“

„Přesně tak,“ řekla Odelia. „Karan je od moře dost daleko. Proto jsi nikdy neviděl pobřežní útesy. Zato město Besa se rozpíná hned u Akorského mostu a tam už útesy jsou. K moři žádná jednoduchá cesta nevede, a proto je tak těžké se k Hunskému ostrovu dostat. Nikoho ani nenapadlo nastoupit na loď a přeplavit se přes moře. Nikdo k tomu neměl důvod.“

„A co Bandeo Gropius? Jak se dostal do Hunie on? A ty? Nikdy jsi mi o tom nevyprávěla.“

Jeho matka s námahou a trpělivostí pokračovala. „Bandeus Gropius žije na ostrově odnepaměti. Nikdo neví, jak se tam dostal. Je to jeho tajemství. Jak stárnul, usoudil, že by se mu hodil pomocník, a tak přijel do Karanu. Vybral si mě, protože jsem podle něj byla dostatečně nadaná, abych porozuměla kouzelné hunské přírodě. Jmenoval mě Léčitelkou dvojího lidu. Šli jsme tedy k Akorskému mostu, kde kotvila jeho Daroloď. Nastoupili jsme na ni a pluli přes Smrtipády. Hrozně jsem se bála. Loď děsivě nadskočila a převrhla se, ale Bandeus dokázal loď ukočírovat pomocí postranních plováků. Jenom díky tomu jsme se ve zdraví dostali až k Pokojnému moři.“

„Plováky? Ta loď měla plováky?“ Garry si takové plavidlo nedokázal ani představit.

„Ano. Umožňovaly nám snadnější průplav Smrtipády a utlumily konečný náraz na říční hladinu.“

Garryho i pouhé pomyšlení na takovou cestu vyděsilo.

„Když jsem konečně vstoupila pevnou nohou do Hunie, byla jsem na pokraji sil.“

„Smrtipády jsou ty velké vodopády, viď? Vždycky mě zajímalo, co vlastně takový vodopád tvoří. Tatínek mi o tom povídal,“ řekl Garry a sklopil oči.

Odelia se zarazila, jako by chtěla potlačit ten nezměrný žal, ale přemohla pláč a mluvila dál. „Když vypukla válka, všechno se změnilo. Kvůli ní začali lidé stavět lodě a opevněné plachetnice s oplechovanými palubami. Chtěli se dostat na ostrov. Projet přes Smrtipády je nesmírně nebezpečné. Spousta lidí při tom zahynula,“ dodala s úzkostí.

Garry Hop se zamyslel. „Ale pokud ještě nikdo na ostrově nepřistál a nedobyl ho, jak se pak mohl vrátit nazpátek? Myslím tím všechny ty kapitány lodí a bojovníky, kteří sjeli Smrtipády a přežili? Jak se mohli vrátit domů?“

„Někteří z nich doplavali až k pobřežním útesům a vyšplhali nahoru po lanových žebřících. Stejně jako to dělaly hunské gorily, když nám vozily náklady rostlin a květin,“ vysvětlila Odelia, zatímco se jí hlavou honily vzpomínky na minulost.

„To je šílené! Lidé dál umírají kvůli tomu, že nějaké hlupáky napadlo dobývat ostrov s kouzelnými rostlinami! To je postavené na hlavu! Ty léčivé látky přece mohli mít všichni!“ Garry Hop sevřel ruce v pěst. Pocítil prudkou nenávist vůči válce. Vůči zbraním. Dotkl se knihy a jeho matka se na něj dívala očima plnýma něhy. „Vyzkoušíme, jestli ta mapa funguje?“

„Dobře, vyzkoušíme to. Teď uslyšíš její hlas. Tabula mluví trochu zvláštně, budeš si na to muset zvyknout. Podej mi Zlatobraz a pojď blíž,“ řekla a chystala se právě odhalit něco, co ještě nikdy nikomu nesvěřila.

Uchopila ještě teplé zrcátko, zhluboka se nadechla a potom ho lehce přitlačila na mapu. Za pár vteřin se ozvalo zaskřípění.

Mladá žena se ani nepohnula, ruce pevně držela na zrcátku přitisknutém na pergamenu, které se rozzářilo jako světelný paprsek. Místnost rázem prostoupila vůně mořského vzduchu. Byla to vůně jemného vánku, který profukoval celým Hunským ostrovem.

Odelia řekla sedm slov.

Těch sedm slov mapu oživilo. „Poutník či poutnice, z rosy má střevíce.“

Až v tu chvíli začal světelný paprsek kmitat a rozezněl hlas, který byl jasný jako křišťálově čistá voda. Jeho zvuk byl okouzlující a ryzí.

Odelie Wilsonová, půvabná mladá poutnice,

s jakou radostí ti opět naslouchám.

Dlouhý čas dlela já v prachu a osamění,

když mých služeb nebylo ti třeba.

V jakém koutě Hunie se nyní ukrýváš?

Čeho si ode mě tak nutně žádáš?

Garry samým údivem uskočil vzad, vykulil oči a zůstal stát s otevřenou pusou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Garry Hop a ostrov zázraků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.