© PhDr. Martin Herzán

© Nakladatelství Petrklíč, 2018

ISBN 978-80-7229-659-0 (tištěné)

ISBN 978-80-7229-791-7 (epub)

ISBN 978-80-7229-792-4 (mobi)

PhDr. Martin Herzán

VZPOMÍNKY NA VYŠEHRAD

Z tajného deníku Františka Buzka

Předmluva

Je mnoho knih historiků, kteří se věnovali nebo věnují historii či památkám Vyšehradu. O skutečném životě lidí na Vyšehradě však víme dodnes málo. A to paradoxně i z 19. či 20. století, které je nám blízké. Jako by historikové byli oslněni, až zaslepeni jen nejslavnější starobylou érou Vyšehradu. Snad jen občas, když nějaký ze spisovatelů zmínil nějakou místní pověst či vlastní příhodu z návštěvy Vyšehradu ve své knize.

Vzácnou výjimkou je snad jen česká spisovatelka Popelka Bilianová, která přímo za branou Vyšehradu mnoho desetiletí až do své smrti bydlela a byla hrdou patriotkou, ale bez nadsázky i ochranitelkou Vyšehradu.

Pak tu jsou i vzpomínky obyčejných lidí, kteří prožili 20. století na Vyšehradě, ale jež nikdy nikde knižně nevyšly. Zůstaly jen ve vzpomínkách, a pokud si je dotyční nevzali do hrobu, žily snad ještě nějaký čas ve vzpomínkách pozůstalých z jejich vyprávění. A opět jako zázrak z čistého nebe tu je jedna výjimka. A doslova zázrakem objevená. Obyčejný, ale dobrý a vzácný člověk jménem František Buzek sepsal vlastnoručně své vzpomínky na život na Vyšehradě. Ale protože nebyl povrchní, vyzpovídal snad všechny ve svém okolí, aby o Vyšehradu zjistil i jeho historii. To, co nashromáždil za svědectví, je dnes pokladem pro nás ve 21. století a mohou z toho čerpat jak samotní historici, tak etnografové mapující život, zvyky a folklor daného místa. Ale i obyčejní lidé, kteří dnes znají Vyšehrad jen jako kulturní památku plnou turistů, nedokážou pochopit, že ještě do 50. let 20. století skrýval za svými hradbami především živý organismus plný lidských obydlí, zahrádek, lidských osudů a dětských dobrodružství.

Kdo by ještě dnes tušil, že v románské rotundě sv. Martina, která je nejstarší dochovanou stavbou na Vyšehradě, ještě do konce 70. let 19. století bydlela rodina, která přímo v rotundě chovala i kozy a slepice. Barokní kaple Panny Marie Na Hradbách (zvané též Šancovská) sloužila také až do 80. let 19. století za byt a chlév. Stejně tak kostel Stětí sv. Jana na Vyšehradě zazděný do hradeb sloužil jako byt dokonce ještě začátkem 20. století.

Celá tato kniha je věnována právě panu Františku Buzkovi, který sepsal do deníku své vzpomínky na život na Vyšehradě a historii Vyšehradu. Ale pojďme si říci, kdo to vlastně byl František Buzek.

František Buzek v roce 1908

František Buzek se narodil 1. října 1887 uprostřed lesů v osamocené hájovně Hejk č. 9 u obce Blehov v okrese Milevsko, zemřel 30. května 1977 v Praze. Poté co se vyučil pekařem, byl poslán na povinnou tříletou základní vojenskou službu u rakousko-uherského vojenského pěšího pluku č. 102, kterou zakončil v hodnosti desátníka. Po vojenské službě se oženil a založil si pekařství v obci Týnice u Milevska. V červenci 1914 byl však povolán do první světové války, kde prošel těžkými boji v 11. setnině 102. pěšího pluku pod 29. pěší divizí. Nejprve jeho Český pěší pluk dorazil do Bosny, poté do Srbska. Byl poslán ihned do první linie. U města Bijeljina na srbsko-bosenských hranicích začali na Český pěší pluk střílet granáty Rusové. Zničili téměř polovinu pluku a také desátník František Buzek byl 19. srpna 1914 raněn střepinou do ramene a dopraven do Bijeljiny k ošetření. Obratem byl ale poslán opět do první linie a jeho pluk překročil 8. září 1914 řeku Drinu na bosensko-srbské hranici.

František Buzek na frontě – rok 1914

František Buzek po zranění ve vojenské nemocnici

Postoupili asi 2 kilometry od břehu, kde narazili na nepřátelské vojsko, a proto ustoupili asi kilometr daleko od srbské linie a vykopali si zákopy. Palba, která zuřila celý den, ustala až v 19 hodin večer. Po půlnoci se započal ještě větší boj. Granáty padaly jeden za druhým a výstřelů z pušek jako by bylo několik set za vteřinu. A v té strašné salvě se desátník František Buzek zvedl ze zákopu a natáhl ruku pro svoji vojenskou brašnu, aby ošetřil raněné kamarády. V tu chvíli byl zasažen nepřátelskou tříštivou kulkou do levé ruky, kterou mu v podstatě ustřelila. Další dílo zkázy vykonaly střepiny dopadajících granátů. V této popůlnoční bitvě 9. září 1914 byl František Buzek na hranicích Srbska a Bosny tak roztrhán a bez zjevných známek života, že byl dokonce prohlášen lékařem za mrtvého, jeho tělo bylo pohřbeno na bojišti do provizorního masového hrobu a zasypáno vápnem.

František Buzek jako válečný invalida váže knihy v Jedličkově ústavu

Ale on se jako zázrakem téže noci probral, vyhrabal se a bez jedné ruky se doplazil bojištěm k cestě, kde se po dlouhé době dočkal pomoci až za svítání. Šel tudy vojenský lékař, který se ho okamžitě ujal. Ztratil ale tolik krve, že nebyl schopen ani vstát. Na místo dorazil i Františkův rodák a spolubojovník Jakoubek, který mu u cesty natrhal plné kapsy švestek, které Františkovi dodaly alespoň trošku sil. Dostal se pak na obvaziště, posléze do nemocnice v Srbsku a ještě týž den jej převezli do nemocnice v srbském Záhřebu (Reserve Spital II). Tam bylo provedeno několik operací a ruka ustřelená pod loktem mu byla doamputována celá až k rameni.

Zatímco byl 9. září už jednou prohlášen za mrtvého, ale zázrakem přežil, v českých novinách Naše slovo, kde se pravidelně uveřejňovaly zprávy z bojiště a jmenné výkazy ztrát, se objevila dne 17. září 1914 na straně 3 ve výkazu ztrát číslo 12 zpráva, že desátník František Buzek z 29. pěší divize je mrtev. Paradoxně v databázi padlých je František Buzek, narozený roku 1887 u města Milevska, vedený dodnes jako padlý.

V únoru 1915 byl pak poslán ze Srbska zpět do vlasti, kde nastoupil v Praze do Jedličkova ústavu. Zde pro něj měli zhotovit protézu a naučit jej nějakému řemeslu pro invalidy. Byl sice vyučený pekař, ale toto řemeslo již s jednou rukou vykonávat nemohl, V Jedličkově ústavu se za krátkou dobu vyučil řemeslu vázání knih, na což mu jedna ruka stačila. Jak příznačné – vázal knihy a přitom psal svůj tajný deník, který nikdy nevyšel, nikdy nebyl vyvázán, až nyní, po 100 letech. Ještě v roce 1915 František Buzek jako válečný invalida bez levé ruky získal pracovní místo vrátného a telefonisty v Jedličkově ústavu. Tam setrval až do svého důchodu v roce 1957, tedy dlouhých 42 let. Toto místo na Vyšehradě si zamiloval a Jedličkův ústav si zase zamiloval jeho a nedokázal si bez něj už ani svoji činnost představit. Nebyl jen obyčejným vrátným, ochotně a vlídně pomáhal i postiženým dětem v ústavu a nad rámec svých povinností se staral také o zeleň v zahradě i květinovou výzdobu uvnitř. Stejně tak se stal proslulý mezi všemi obyvateli Vyšehradu. Velmi blízce se seznámil i se spisovatelkou Popelkou Bilianovou. Jak by také ne, když měl vrátnici Jedličkova ústavu přímo naproti jejímu domku přes úzkou dlážděnou silnici. Každý den spolu rozmlouvali, pili čaj nebo kávu. Protože paní spisovatelka neměla telefon (tehdy ho neměl téměř nikdo), ale ve vrátnici u pana Františka Buzka telefon byl, spisovatelka k němu pravidelně s jeho ochotným svolením chodila do vrátnice telefonovat s nakladateli a vydavateli svých knih i svými známými.

František Buzek před svou vrátnicí v Jedličkově ústavu

František Buzek u své telefonní ústředny ve vrátnici Jedličkova ústavu

Tak se František Buzek stal po létech snad jediným člověkem, který by dokázal o Popelce Bilianové napsat oprávněně biografickou knihu. Škoda že to neučinil a o Popelce Bilianové jen napsal ve svém deníku několik prožitých příhod a sdělených tajemství. Františkovi se Popelka svěřovala snad se vším. A jednoho dne se stalo, že František jí zachránil život, a to na silnici přímo před jejím domem a jeho vrátnicí. To když v roce 1918 vběhl mezi splašené koně s vozem, kteří se řítili ulicí, a spisovatelka stála uprostřed této silnice. Pro svou slabozrakost a churavé nohy nebyla schopna jisté smrti utéci.

Františku Buzkovi vlastně patří tedy i dík našeho národa za všechny knihy, které spisovatelka Popelka Bilianová mohla napsat ještě dalších 23 let od osudného roku 1918 až do své přirozené smrti v roce 1941.

Desátník František Buzek svůj tajný deník o Vyšehradě psal s velikou pečlivostí od první světové války a úplně poslední zápisy končí v roce 1955. Snad pro budoucí generace? Domnívám se, že neměl patrně v úmyslu tento deník někdy vydat knižně či se s ním svěřit širší veřejnosti. Kdyby to tak bylo, jistě by si pro svoji věcnost zápisky cestu do tiskárny našly. Ale František Buzek zemřel v roce 1977, půl roku před svými 90. narozeninami. Urna s jeho popelem byla uložena po dalších 40 let v kolumbáriu církve husitské pod Vyšehradem, v roce 2017 byla přenesena a uložena do rodinného hrobu na pražský Olšanský hřbitov. V pozůstalosti Františka Buzka byl po jeho smrti dohledán i jeho deník o Vyšehradě.

V roce 2016 mi paní Jana Buzková (*1947) z Prahy předala tento do té doby tajný deník a k němu fotografie a doklady svého předka Františka Buzka. Převzal jsem tento deník a s úžasem otáčel několik večerů list po listě. Bylo jasné, že v rukách držím poklad historické i společensko-kulturní hodnoty, který si zaslouží knižní vydání.

Dovolte tedy prosím, abych v následujících stránkách učinil po nějakých 100 letech tajný deník deníkem odtajněným, aby v jeho obsahu našly poučení a radost další generace.

František Buzek v pozdějším věku

Děkuji paní Janě Buzkové z Prahy, že vynesla po několik generací schraňovaný deník na světlo boží a svolila s jeho knižním vydáním.

PhDr. Martin Herzán, historik a spisovatel

Historie Vyšehradu

Opevněný Vyšehrad byl od nejstarších dob významným bodem Prahy. Již Kosmas mluví o knížecím sídle pevnějším než Hradčany. Toto staré opevnění zmizelo bez památky. Nového opevnění ve středověku se dostalo Vyšehradu, když Karel IV. obezdíval nově založené město a pojal do tohoto opevnění také Vyšehrad (1348-1350). Opevnění hradu mělo sotva významné příkopy a valy, ale jak zprávy historické, tak některé zbytky ukazují na 2 brány, 3 fortny a zpevňovací věže na obvodu hradeb. Roku 1420 zničili Vyšehrad husité a hradiště leželo pak dlouho v sutinách. Hradby byly později obnoveny. Nejozdobnější byla horní brána Špička s 9 věžičkami na střeše, ale hrady znovu zpustly neudržováním. Takže stavovskému odboji roku 1618 čelil Vyšehrad bez obrany.

Nové období vyšehradské nastalo, když vestfálský císař Ferdinand III. na podkladě memoranda hraběte a císařského generála jménem Raimondo Montecuccoli dal vypracovat generálovi a hraběti jménem Inocenc Conti plán na opevnění Prahy. Návrh byl hotový roku 1650 a podle něj vypracoval do roku 1652 projekt Josef Priami, baron z Roveratu a pán z Líšně. Projekt obklopuje vyšehradskou citadelu silnou hradbou se 2 branami a 6 baštami před branou Leopoldovou a směrem k městu zakládá raveliny a směrem k Pankráci opěrný bod se 2 baštami. Stavbu řídili městský vojenský velitel La Corona a architekt Giovanni Pieroni, účty vedl Fr. Miseron. Priamiho návrh byl vydán v roce 1667 tiskem v Praze. Systém opevnění Vyšehradu se nazývá podle francouzského stavitele Sebastiena Vaubana, ale neprávem. Hradby jsou dílem Itala na základě teorie nizozemské. Systém, kterého zde bylo užito, se vyvinul v Nizozemí ve válkách za svobodu v letech 1590–1640. Má tedy charakteristické znaky – sypané valy armované k nepříteli cihlovou zdí, bastiony nasazené na kurtinu (průčelí) v úhlu 90 stupňů, italský ravelin a vysunutý opěrný bod směrem do roviny pankrácké.

Stavební práce na Vyšehradě byly zahájeny roku 1649 a pokračováno v nich bylo i za císaře Leopolda I. do konce 18. století. Byl to velký podnik finanční i technický a zúčastnilo se ho mnoho architektů, stavitelů a pracovního lidu. Práce pokračovala různým tempem podle výše finančních prostředků, nejvíce po roce 1654.

Roku 1649 přišel Vyšehrad o svoje srdce, kterým byl prostý lid zde žijící. Rozsáhlá přestavba, která měla z města Vyšehradu udělat vylidněnou pevnost, si vynutila vydání rozkazu, aby obyvatelstvo opustilo pevnost Vyšehrad a bylo násilně přestěhováno do vsi Psar, též zvané Psáry, která tehdy ležela v údolí pod východními hradbami Vyšehradu (pod kostelem Stětí sv. Jana). Lidé se museli odstěhovat z Vyšehradu a většina jejich obydlí byla v rámci přestavby od roku 1649 v dalších pěti letech postupně zdemolována. Původní město Vyšehrad tak demolicí přišlo o měšťanské domy, o svoji radnici, zbourány byly i dílny řemeslníků, škola a viditelná část kostela Stětí svatého Jana. Zbourány byly i původní prastaré hradby a dobourány byly i zbytky královského sídla. Zbouráno bylo tehdy více jak 50 budov. A takto pustý a zdemolovaný Vyšehrad, který měl sloužit už jen jako vojenská pevnost, ale bez lidského a náboženského života, setrval až do vlády císařovny Marie Terezie, která byla za královnu českou korunována 12. května 1743.

Vedle 2 bran (Táborská a Leopoldova) vystavěl v roce 1655 pražský stavitel italského původu Giovanni de Capauli také rozsáhlou zbrojnici podle plánů Carla Luraga. Oproti původnímu plánu zbrojnici postavili blíže k chrámu svatého Petra a Pavla. Právě mezi tímto chrámem a starou zdí hradní stávala kdysi svatopetrská škola se zahradou a kaplí zasvěcenou také svatému Petru. Nutno poznamenat, že stavitel Giovanni de Capauli možná uměl stavět vojenské stavby, ale k náboženským stavbám a k Vyšehradu obecně se choval jako barbar. Nejenže posunul vojenskou zbrojnici až ostudně nadosah posvátného chrámu, ale při stavbě zbrojnice používal bez svolení i kamení a cihly, které byly nachystány ke stavbě chrámu. Na pozemcích vyšehradské kapituly dobýval písek a podobně si opatřoval i vápno. Nic mu nebylo svaté. Vrcholem bylo, když při kopání základů zbrojnice nechal vykopanou hlínu vyvážet na hřbitovní hroby při vyšehradském kostele svatého Petra a Pavla.

Jako poslední byla dostavěna bašta sv. Leopolda a ravelin k městu. Brána Leopoldova zůstala tehdy bez mostu. Sypaná hradba byla v celé délce využita ve své spodní části zřízením kasemat. Kasematy jsou valeně zklenuty, opatřeny větracím zařízením a štolami pro založení podkopů. V kasematech bylo skladiště válečného materiálu a místo pro ubytování vojska.

Určitého zdokonalení se hradbám dostalo kolem roku 1740 podle projektu ing. N. W. Lincka. Také později za francouzského obležení v roce 1741 byly zdokonaleny náspy, opatřeny palisádami a dokončen ravelin k městu.

Pruské vojsko obsadilo Vyšehrad dvakrát – poprvé v roce 1744 a podruhé v roce 1757 –, ale neuškodilo mu. V 19. století byla vystavěna nová brána k městu a silnice k ní (1841–1842), dále nový zděný most k Leopoldově bráně a byl přistavěn fort na branku na západní straně.

Císařským rozhodnutím z roku 1868 měly být pražské hradby na pravém břehu postupně odstraněny. Tyto práce ale ve velkém započaly až v roce 1875. Právě toho roku bylo také plánováno, že by Vyšehrad přišel o status vojenské tvrze a byl by prohlášen za opevněné město. Důvod byl ten, že ve velkém okruhu kolem vojenské pevnosti bylo zakázáno stavět domy, zatímco pokud by Vyšehrad byl prohlášen za opevněné město, Praha by se mohla rozšířit hned za pevností dál k Pankráci a přestavět Podolí. Vyšehrad, který již tehdy pozbyl strategického významu, byl ponechán i se svými hradbami jako historická památka beze změny a nakonec i striktní nařízení padlo a stavělo se dál i za Vyšehradem a pod ním. Časem hradby pustly a s nimi i všechna vojenská zařízení. Teprve ve 20. století oceňujeme význam stavebních památek a toužíme opravit a pro budoucnost zachovat vyšehradské opevnění. Sice byla zbořena vojenská zásobárna munice, která byla poškozena požárem, ale postupně se opravují hradby samotné. I kasematy byly v roce 1933 vyčištěny, osvětleny a zpřístupněny široké veřejnosti. Opravuje se i chrám.

Vzpomínání na život na Vyšehradě

(Poznámka autora – tato kapitola je seskládána z různých částí deníku psaných od roku 1915 do roku 1955)

Přicházíme-li od Pankráce na staroslavný Vyšehrad, vstupujeme do Táborské brány z roku 1667, která byla převzata městskou správou v roce 1683. Po pravé straně stála strážnice o dvou místnostech pro stráž. Tato brána se večer zavírala a ráno v 5 hodin zase otevírala, takže kdo šel do Prahy, musel vyšehradskou pevnost po pravé straně obejít nebo povozem objet. Jenom obyvatelé pevnosti měli výjimku. Tato strážnice byla kolem roku 1925 zbourána.

Přicházíme na most s dvěma klenutými oblouky. Po levé straně je výpadní branka do Podolí z roku 1650 a vpravo branka do Nuslí z téhož roku. V této brance míval kovář jménem Císař svoji kovárnu a v oblouku pod silnicí pobýval kolář jménem Kulík. Oběma řemeslníkům se vedlo dobře, protože byli na velmi frekventované cestě. Teprve v 30. letech 20. století se tunel stal průchodným, jak je znám dnes. A nyní již o kus dál stojíme u Karlovy brány, zvané též Špička. Byla nejkrásnější ze všech bran pražských a měla devět věžiček. Před touto branou se odbývaly veškeré obřady vítacích a loučících se vysokých návštěv s našimi panovníky. Karlova brána v 15. století vyhořela a byla postavena brána nová, ale ne už tak krásná. Byla vyzděna v dřevěné konstrukci, ale po čase opět vyhořela a v roce 1700 jí kvůli tomu bylo ubouráno první poschodí. V roce 1860 byl bráně odbourán pravý pilíř směrem od Prahy pro rozšíření silnice. Zbytek základů tohoto pilíře se nachází v zahradě Jedličkova ústavu, kde budou patrně i základní kámen, listiny a mince z té doby. Na Karlovu bránu je napojena původní Karlova hradební zeď, která se táhne přes Botič na Karlov. Tato zeď je zazděna z části cihlovou hradbou Vyšehradu až k Černé skále.

Po pravé straně stojí přízemní kněžský domek. Z poloviny ho obývala spisovatelka Popelka Bilianová, která byla se mnou ve velmi častém styku. U jejího domku se nalézá studna s velkou železnou pumpou. Tato studna je 23 metrů hluboká a bývá v ní až 17 metrů vody. Ostatně všechny studny, které jsou ve Vyšehradské pevnosti, jsou velmi hluboké a mají hodně vody. Snad jsou napájeny vodovodem položeným při stavbě hradu již z doby Krokovy, protože než se stavěly hrady, musela být zajištěna pitná voda na hrad pro případ nepřátelského obležení. A na Vyšehrad jde někde pod zemí pravděpodobně vodovod z Jezerky na Pankráci, a to rourami z dubových vydlabaných kmenů. Snad se na tento vodovod, který je jistě dobře ukrytý, také někdy přijde. U této pumpy býval kamenný žlab, kde byly napájeni koně táhnoucí vozy z Prahy nebo do Prahy. Já sám si ten kamenný žlab ještě pamatuji. Podle vyprávění spisovatelky Bilianové to byla původně rakev některého z Přemyslovců, kteří byli pohřbíváni v kamenných rakvích. Jednoho dne ale rakev od pumpy zmizela a podle usilovného pátrání ji odvezl některý z rolníků směrem k Benešovu a užívají ji jako napajedla pro svůj dobytek. Snad na ni příští generace přijdou, ale ani si možná neuvědomí, jak velmi vzácná historická věc našeho národa to je.

Jdeme-li dál směrem na Vyšehrad, vidíme před sebou Leopoldovu bránu, zvanou též Francouzská z roku 1654. Sochy lvů a orla byly dodělány na bráně v roce 1741 Francouzi. Brána byla původně postavena mimo původní cestu a připravena na padací most. Původní cesta byla po pravé straně několik metrů od této brány, která byla od roku 1809 do roku 1842 zazděna, jak je patrno při pohledu na hradební zeď. Chodilo a jezdilo se tedy původně za rotundou sv. Martina a dále pak podél kaplanky až do bývalé brány Jeruzalémské, o níž se zmíním později.

Rotunda sv. Martina na Vyšehradě začátkem 20. století a v současném stavu

Projdeme Leopoldovu (Francouzskou) bránu a spatříme po pravé straně rotundu sv. Martina z druhé poloviny 11. století. Je to nejstarší památka na Vyšehradě a přečkala různé majitele. Po válkách husitských sloužila jako jednoposchoďový byt, v patře bydlela rodina a dolejšek sloužil za chlév pro kozy a vepře. Tak tomu bylo ještě i koncem 19. století. Když bylo majitelem rakouské vojsko, sloužila rotunda jako skladiště střelného prachu. Nyní je v majetku kapituly vyšehradské a na svátek sv. Martina bývá přístupna širšímu obecenstvu. Za rotundou je v zemi dřívější vstup do kasemat v hradbách. Zasypaný byl až někdy v 19. století.

Dále přicházíme k morovému sloupu a ke kapli Ave Maria, zvané též Hradební či Šancovní, která byla postavena roku 1748. Za touto kaplí je kostel Stětí sv. Jana z roku 1193, jenž byl postaven Přemyslem Otakarem I. Tento kostel je zazděn do nynějších hradeb a má velmi zajímavou klenbu. Ještě začátkem 20. století sloužil jako byt a posledním nájemníkem zde byla paní Medunová, vdova po pekaři, která měla v blízkosti obchůdek. Vedle této kaple vpravo je malý podzemní prostor, který byl zasypán v polovině 19. století. O jeho účelu se nic neví, ale podle svědectví některých dávno zesnulých pamětníků mohlo jít o původní kapličku, která měla někde v těchto místech opravdu podle kronik stávat už ve 14. století a měla tehdy nést jméno sv. Markéty. Pozdějšími terénními úpravami v souvislosti s výstavbou nových hradeb v 17. století se pak mohla ocitnout polorozbořená pod nynějším terénem.

Pohlédneme-li na levou stranu silnice, uvidíme jednoposchoďový domek, do jehož zdi v poschodí je zaražena koule ze švédské války. Část tohoto domu patří statku vyšehradské kapituly, z bývalých stájí jsou zde zřízeny byty, které mají obrovské klenby. Směrem ke kostelu vede Štulcova ulice. Pojmenována je po kanovníkovi Václavu Štulcovi z Vyšehradu (1814-1887). Ten pronesl památnou větu, kterou jsem si musel pro další generace zapsat do deníku: ,,Nevím kdy a vím to jistě, Slovanstvo že pozná se, nebe kalné bude čisté k míru všem a ke spáse.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpomínky na Vyšehrad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.