Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Dokonalá vražda

Vydání první

Copyright © 2018 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2288. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Willing Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2018

Český překlad © 2019 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1161-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1162-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Jude Deveraux

Dokonalá vražda

Prolog

Lachlan, Florida

5. září 1997

Na sobě měl oblečení, které našel vzadu ve staré dodávce. Bylo špinavé a s kousky trávy, odporně páchlo a škrábalo ho na kůži. Pytlovité kalhoty byly umazané od oleje a na několika místech se mu lepily na nohy.

Nemyslel si, že by si někdo všiml staré zrezivělé dodávky, ale od přírody byl opatrný. Zastavil se před domem jen na pár minut, aby vyložil ten strom. Nacházel se ve dvacetilitrovém květináči a byl těžký. Na ruce mu spadla hlína a přidala na košili další vrstvu špíny.

Strom nechal na trávníku a pak zaparkoval o blok dál na prázdném místě.

Bylo uprostřed noci, ale přesto si pospíšil zpátky tak rychle, jak mu jeho převlek dovolil. Sklonil se a šoural se v pracovních botách s tlustou podrážkou. Byly mu příliš malé a tlačily ho.

Když strom zvedl, zastavil se u branky a poslouchal. Slyšel noční zvuky: puštěnou televizi kdesi v dálce, plačící dítě. Nic neobvyklého, kvůli čemu by si musel dělat starosti. Když si byl jistý, že okolo nikdo není, přistoupil k okraji díry vzadu. Nevykopal ji on, byla už použita pro opékání selátka a nikdo ji nezahrabal. Na několika místech se stále dala rozeznat mastnota.

Okamžitě uviděl, že hlína byla narušena. Srdce mu poskočilo až do krku a zběsile bušilo. Hlavou se mu honilo, co by se stalo, kdyby někdo zjistil, co se tu odehrálo. Skončil by tím jeho život i život jeho rodiny.

„Stalo se,“ řekl nahlas. Ano, prostě se to stalo. Nebyla to ničí chyba. Nedalo se tomu zabránit.

Když se uklidnil natolik, aby se podíval pozorněji, zjistil, že se hlína pohnula zespodu. Ne zvenčí, ale zevnitř. Zezdola.

Radši nepřemýšlel, co to znamená. Hlavou se mu honila nejasná otázka – která? – ale nezkoušel nad ní uvažovat.

Díra byla hluboká a ony byly malé. Ležela přes ně jen tenká vrstva hlíny, takže zbývala spousta prostoru na výsadbu.

Vytáhl strom z plastového květináče a položil ho na to, co bylo stěží zakryté. Poupravil ho, aby spočíval přesně na místě, jež bylo narušeno.

Když mu došlo, že s sebou nemá žádnou lopatu, rozzlobeně zaklel. Možná je nějaká v dodávce, ale to by znamenalo, že k ní musí znovu dojít. To nemohl riskovat.

Rozezleně padl na všechny čtyři a začal rukama hrabat hlínu. Jáma byla vyhloubena kdysi dávno a nyní byla plná plechovek od piva a rozbitého skla. Když si rozřízl ruku, utřel krev do staré košile.

Země se dvakrát sesunula dolů, ale nevšímal si toho. Byl spokojený, že zasadí opravdu nádherný strom. Bude to vhodný pomník – jim.

Když skončil, oklepal si hlínu a pak se narovnal. Aby se ujistil, že je všechno tak, jak má, několikrát stromek obešel, dupal silněji a silněji a drtil to, co bylo pohřbené pod zeminou.

Než byl hotov, už bylo vážně pozdě. Odešel z dvorku polorozpadlého domu a vykročil po ulici k dodávce.

Chvíli měl dojem, že motor nenaskočí, ale nakonec nastartoval. Odjel zpátky do domu majitele, sundal staré oblečení, jež měl přehozené přes svoje, a hodil ho do kufru.

Když odcházel, usmíval se na ztichlé domy. Jeho malé městečko je krásné místo. Možná že tím, že ho zbavil nežádoucích osob, udělal čtvrti službičku. Uspokojovalo ho vědomí, že lekce byla uštědřena a že už se nic takového nebude nikdy opakovat.

O pár měsíců později byl dům nabídnut k pronájmu. Povídalo se, že poslední nájemkyně a její dcera se té noci sbalily a opustily městečko. Tu ženu neměl nikdo moc v lásce, takže to nikomu nevadilo. A navíc o ní všichni znali pravdu. Jen chudák ta její dcera.

Zatímco čekal, zosnoval plán. Provedl pár mazaných a složitých obchodů, aby to místo koupil pod jménem, které s ním nemělo nic společného.

Potom svěřil dům anonymně do péče jisté správní společnosti, která se starala o pronájem. Peníze byly posílány na charitu pomáhající týraným ženám. Přicházely děkovné dopisy, ale nikdy je neviděl.

V nájemní smlouvě bylo zdůrazněno, že nádherný stromek delonix královské nesmí být nikdy pokácen. Dokonce ho nikdo nesměl ani prostřihávat. Strom rostl a vzkvétal a mnoho lidí se mu obdivovalo.

Nakonec ten incident zapadl tak hluboko v mužově paměti, až občas uvažoval, jestli k němu vůbec došlo.

Jenomže pak, když se jednou večer díval na místní zprávy, uviděl fotku toho domu a stromu. Pohledná mladá reportérka vykládala, že Wyattova stavební společnost zakoupila v jedné ulici šest domů a že ji chtějí kompletně zrenovovat. Žurnalistka namířila mikrofon k majiteli Jacksonu Wyattovi, vysokému pohlednému tmavovlasému muži.

„Chceme přebudovat ty domy od základů až po střechy,“ vysvětloval, s hlavou otočenou ke kameře profilem.

„Nechcete pokácet tu vysokou delonix, že ne?“ zeptala se reportérka.

„Vlastně chceme. Pravda je, že se o ten strom nikdy nikdo nestaral a je plný termitů. Stačí jedna větší bouře a ten strom spadne, to je jisté, a pak by se mohl zřítit na několik domů – nebo možná lidí.“

„To je smutné.“ Usmála se na Jacka.

„Jo, to je.“ Oplatil jí úsměv.

Muž hodil na obrazovku dálkový ovladač. Jak se to mohlo stát? Ten dům patří jemu! Jak ho někdo mohl prodat?

Trvalo mu celé hodiny, než objevil dokumenty, jež před dávnou dobou založil, a našel jednu větu, která umožňovala, aby byl dům prodán. Odvedl tak dobrou práci, aby ho s tou nemovitostí nikdo nespojoval, že když byla zkonfiskována, nikdo netušil, jak ho kontaktovat.

Původní vztek byl nahrazen strachem. Logicky pochyboval, že by ho mohli dávat do spojitosti s tím, co bude nalezeno, až bude strom – a to, co je pod ním – vykopán, ale lidé v maloměstech mají dlouhou paměť. A vždycky strkají nos do cizích věcí. Je lepší být opatrný než pak litovat.

Uvařil si konvici kávy a začal přemýšlet, co by měl udělat, aby zastavil tohle znesvěcení. Zarazí ho, ať už ho to bude stát cokoliv – a začne s tím chlapíkem z Wyattovy stavební společnosti.

1

Lachlan, Florida

Jaro 2017

Sara seděla v Jackově bezvýrazném tmavém bytě na starém křesle, které mu někdo daroval. Svěsila ramena a sklonila hlavu, ve snaze vyjádřit tíhu svého šedesátiletého života. Nepomáhalo jí, že byla už v šest ráno na hodině boxu. Když pohnula paží, bezděčně zalapala po dechu. Bolela ji ze všech těch zvedáků, k nimž ji přiměl její trenér.

Zatímco sledovala, jak Jack vrávorá po ponurém pokoji o berlích, snažila se nedat najevo, jak jí pohled na něj láme srdce.

Pro ni byl Jack vnukem, jehož měla mít. Ona a jeho zesnulý dědeček, Callum Wyatt, se narodili ve stejný rok a vyrostli v domech vedle sebe. Vždycky do sebe byli zamilovaní, chtěli se vzít, ale kvůli věcem, na něž se Sara snažila ze všech sil zapomenout, k tomu nedošlo. Cal zůstal v malém Lachlanu a vedl autoopravnu svého otce, zatímco Sara musela, jak Cal říkával, „dobýt svět“. Bylo to přehnané tvrzení, ale Saru to vždycky rozesmálo, takže byl Cal spokojený.

Jack byl její kompenzace minulosti. Od jeho osmnáctin byla Sara v jeho stavební firmě tichým společníkem a trávili spoustu času pohromadě. Když Sara odešla do důchodu, ani ji nenapadlo, že by odešla jinam než tam, kde byl Jack. A právě teď necítila ani špetku viny kvůli tomu, že se spikla s jeho matkou a sestrou, aby ho přinutila přestěhovat se do jejího velkého domu. Někdo se musí o Jacksona Charlese Wyatta postarat, protože on to rozhodně nedělá!

Zdálo se, že bolest, již cítila, se vyplatila, protože Jack už se netvářil tak, jako to mnohokrát vídávala u Cala – s hlavou o trošku zakloněnou, zvednutou bradou a sevřeným spodním rtem. „K tomu mě nedonutíš.“ Jeho matka říkávala, že to byla první slova, jež Jack pronesl. Plná věta, žádné zbytečné vyžbleptnuté slovo, ale celé tvrzení pronesené najednou. A se vší prudkostí.

Teď mu bylo jednatřicet, skoro sto devadesát centimetrů svalů, s nohou v sádře se opíral o berle – a vypadal jako malý klučina.

Ano, odmítal se podvolit, ale Sara měla eso v rukávu. Právě mu řekla, že k ní na návštěvu přijede její neteř. „Nemůžu ji odmítnout,“ prohlásila Sara, „ale jsem nervózní z toho, že tu bude.“

„Tak jí vzkaž, ať sem nejezdí.“

Jeho slova byla tvrdá, ale poznala na něm, že měkne. Možná za to mohly ty schody. Jeho byt se nacházel ve druhém patře starého domu, který koupil před lety. Vynést tašky s potravinami po venkovním schodišti nebylo s berlemi nic snadného.

„Musíš jí stanovit pravidla.“ Jack se mračil.

Sara se odvrátila, aby skryla úsměv. Mluvil stejným tónem jako jeho dědeček. Sara Calovi říkávala, že by měl zkusit hrát Mojžíše. Přísný, káravý, připravený vydávat příkazy.

Sara se pokusila schoulit v ramenou ještě víc. Vypadej staře! přikazovala si. „Jenže jsem bydlela sama tak dlouho, že teď nevím, co si mám počít s nějakou návštěvou.“ Smutně si povzdechla a zadívala se na Jacka, aby mu zahrála na city. Uviděla, že se mu zachvěly řasy. Uvnitř byl stejný měkkota jako jeho dědeček.

„Je to moje neteř, ale naposledy jsem ji viděla, když byla ještě malá,“ pokračovala Sara. „Tehdy byla roztomilá a legrační. A velice chytrá. Mám spoustu jejích fotek, ale…“ Znovu si povzdechla. „Vůbec netuším, jaké to bude s ní žít. Bude tweetovat a posílat mi esemesky, místo aby se mnou mluvila?“ Opravdově zalapala hrůzou po dechu. „Co když… co když bude v každé větě říkat ‚supééér‘? Jak to vydržím? Bude –?“

Zarazila se, když se Jack dobelhal k pohovce a sesul se na ni. Byl to silný mladík a sádra a berle by mu neměly dělat takové potíže. Nebála se o něj však fyzicky. Saře dělal starosti Jackův duševní stav. Při nehodě, kdy si rozdrtil nohu, zemřel jeho nevlastní bratr. Cestou do nemocnice Jack neustále opakoval, že to celé byla jeho chyba. Pil, takže nechal řídit Evana. Jack usnul tak tvrdě, že se neprobudil, dokud se dodávka několikrát neotočila ve vzduchu. Neustále tvrdil: „Kdybych zůstal vzhůru… Kdybych řídil…“

Saře dělaly starosti Jackův zdrcující pocit viny a žal. Byla odhodlaná udělat, cokoliv bude nutné, aby ho udržela ve svém obrovském domě. Chtěla se ujistit, že neprovede… no, něco pitomého.

Jackova matka to celé naplánovala se Sarou. „Mě by neposlouchal,“ prohlašovala Heather.

Oči měla zarudlé po probrečených dnech. Evan nebyl její dítě, ale milovala ho. Na pohřbu kdosi prohlásil, že Heather byla Evanovi lepším rodičem než jeho vlastní matka.

Sara však nedokázala vymyslet nic, po čem by Jack nezabořil paty do země a neodmítal se pohnout. Kdyby řekla „mám o tebe starost“, určitě by ji odmítl.

Pak, včera večer, dostala e-mail od své milované neteře Kate. Psala jí, že dostala práci v Lachlanu, a požádala ji, jestli by mohla zůstat u ní, dokud si nenajde něco vlastního.

Představa, že její neteř přijede, Saru tak rozradostnila, že si pustila staré bluesové písničky a tancovala z jedné místnosti do druhé. Dům byl příliš velký, příliš prázdný, a navíc ji nebavilo být na odpočinku. Co má v důchodu provést se svým mozkem? Nenapadalo ji nic lepšího než fakt, že tu s ní bude její mladá neteř bydlet. Na západní straně domu se nacházel samostatný byt se vstupem na malé nádvoříčko s fontánkou v podobě dívenky tančící v dešti. Kate se určitě bude moc líbit. Možná se jí tu nakonec zalíbí natolik, že tu zůstane natrvalo. Snad by mohly podnikat něco společného. Jezdit na výlety. Třeba – Sařin mozek se jako vždy rozjel rychlostí nákladního vlaku poháněného tryskovým motorem. O hodinu později už naplánovala tři výlety, které by mohly s neteří podniknout.

Později, když vstoupila do velké prosklené sprchy, si vzpomněla na Ivy – jež byla ve stejném věku jako Kate – která pomáhala zařídit byt. Právě teď tu byla jen velká postel, ale v obýváku nebyla ani židle.

Zatímco si myla vlasy, uvažovala, jak by Ivy mohla – Sara se zarazila. Ivy. Jackova nevlastní sestra. S Evanem měl společného otce a s Ivy matku. A všichni vyrostli spolu.

„Heuréka!“ vykřikla Sara při vymývání šamponu z vlasů. Katina návštěva by mohla být klíčem k tomu, jak Jacka přimět, aby se na chvíli nastěhoval k ní. Mohl by si vzít ten pokoj u garáže. Když přestavoval dům, ta místnost se mu docela povedla. Ani v ní nebyl žádný nábytek, ale stačil by výlet do obchodu a…

Než Sara vyšla ze sprchy, už spřádala plán. Jakmile dostane Jacka z toho jeho bytu v druhém patře, s Heather – a Kate – zařídí, aby se nenechal překonat žalem.

Když se teď Sara rozhlédla po Jackově smutném malém bytečku, prohlásila: „Jen se chci cítit v bezpečí.“ Už se na příšerném starém křesle tak choulila, že se krkem prakticky dotýkala opěrátka. Jack vždycky pomáhal těm, kteří to potřebovali – pokud to nebyl on, kdo pomoc potřeboval.

„Nemyslíš si, že jí jde o…?“ Odmlčel se.

„O peníze?“ Sara pokrčila rameny. „Možná. Jsem stará žena, která by jí mohla zaplatit účty. Jsem jasný cíl každého podvodníčka na téhle planetě.“ Nadechla se. Nepřehnala to? Ale ne, Jack souhlasně přikývl. Sara musela vynaložit obrovské vypětí vůle, aby se nenarovnala a neprohlásila, že se o sebe dokáže postarat sama. „Jsem si jistá, že nezůstane moc dlouho.“

Když viděla, že Jack stále váhá, rozhodla se, že trošku popostrčí jeho mužské ego. Za pomoci opěrky křesla se zvedla. Protože byla po cvičení s trenérem tak rozbolavělá, že ji bolelo i jen tak stát, její trhnutí bylo opravdové. „Vidím, že mi nechceš pomoct.“ V hlase měla tolik sebelítostného trápení, až si myslela, že se jí vysměje. Nic takového se však nestalo. „Nemusíš nic dělat. Najmu si někoho, kdo se o mě postará.“

„Najmeš si někoho?“ Jack popadl hole a skoro spadl, jak s nimi rychle vstal. „Dobře. Vyhrálas.“ Zněl znechuceně. „Máš do toho pokoje nějaký nábytek, který by se tam dal dát?“

„Říkala jsem si, že bys se mnou mohl zajít k Baersovi za Ricem a vybrat pár kousků. Potřebuju něco taky do Katiných pokojů.“

„O vybavení nic nevím. To Ivy je –“

„To je skvělý nápad! Ještě že tě to napadlo. Ivy bude mít určitě dopoledne volné.“ Sara vytáhla z kabelky mobil. „Napíšu jí, aby se tam s námi sešla. Nevadí, když s sebou vezme i tvoji mamku?“

Jack ji probodával pohledem. „Připadá mi, jako byste to celé naplánovaly. A rozhodně vypadáš, že se cítíš líp. Jaká byla dneska ráno hodina boxu?“

„Brutální. Můžeme vyrazit?“

„Ne. Musím si zabalit. Zastavím se u tebe v sobotu. Nebo možná v neděli.“

„Nic si balit nemusíš. Na každém tvém oblečení jsou skvrny od betonu nebo barvy.“

„Protože jsem poslední rok makal na tom starém domě, cos koupila. Neustále sis něco vymýšlela, takže jsem neměl čas zajít na nákupy.“ Přimhouřil oči. Byl jako Mojžíš, kterému se někdo odvážil odporovat.

Sara vykročila ke dveřím. „To je v pohodě. Tvoje mamka ti vezme pár věcí. Můžeme už jít? Když tam budeme včas, Rico by mohl domluvit dovoz už na zítra.“

Jack se tvářil jako kůň, který chce začít couvat ve startovacím boxu na závodech.

Zatnula zuby. Skuteční muži dokážou být stejně tvrdohlaví jako hrdinové v jejích románech. „Říkala jsem ti, že moje neteř měří metr sedmdesát a má zrzavé vlasy? A zelené oči? Na střední byla ve své třídě zvolena nejhezčím děvčetem.“

„To je úplně jedno. Nehledám žádnou –“ Nadechl se. „Opravdově zelené, nebo hnědozelené?“

„Smaragdy při pohledu na ni zelenají závistí,“ prohlásila Sara beze špetky humoru.

Jack se rozhlédl po bytě a pak se znovu zadíval na Saru. „Do toho tvého auta se nejspíš nevejdu.“

„Nelichoť si. Tak velký nejsi a MINI Coopery jsou uvnitř prostorné. Jen počkej, až uvidíš, kolik lamp tam dokážu nacpat.“ Otevřela dveře. „Ty jdi první. Pokud spadneš, nechci, abys přistál na mně.“

„Protože jsi tak stará a křehká?“ Prošel kolem ní. „Křehká jako vodní buvol,“ zamumlal, když vrávoravě vyrazil na příkré schodiště. „Jen abys věděla, dělám to proto, že umíš vařit.“

„To ale není součástí dohody,“ namítla Sara, avšak usmívala se – a v duchu děkovala. Ani ona, ani Jack nebudou sami. Život je krásný.

2

Když Kate Medlarová zahlédla velkou zelenou značku oznamující, že Lachlan se nachází o dva sjezdy dál, sjela po tom nejbližším. Na široké křižovatce ve tvaru písmene T zaváhala. Netušila, kudy má jet. Chlapík za ní samozřejmě musel hned zatroubit. Jen si posluž. Zdálo se, že se tak touží někam dostat, že ho dvanáctivteřinové zpoždění rozzuřilo.

Zahnula doprava, protože to bylo jednodušší, a druhé auto se vyřítilo kolem ní. Když ji řidič míjel, ukázal jí prostředníček a něco nepěkného zaklel.

A to se lidi diví, když na sebe někdo střílí, pomyslela si. Před ní se nacházela malá restaurace, a tak zajela na štěrkové parkoviště. Uvnitř se posadila do boxu u okna, aby viděla na své auto. Přece jen byl veškerý její majetek nacpaný uvnitř.

Když přišla číšnice, Kate si objednala omeletu z vaječných bílků, jeden plátek celozrnného toastu a černou kávu. Bez omáčky, bez másla, bez sýra, bez koření. Už dávno zjistila, že nezdědila matčinu schopnost spořádat na posezení smažené kuře a koblihy a zůstat štíhlá jako násada od koštěte.

Byly to právě stížnosti na nespravedlnost tohohle „já jsem tlustá, a ty ne“, co ji přivedlo k tomu, čemu říkala Velké odhalení.

Její matka obvykle Katiny nářky ohledně váhy nijak nekomentovala, ale před třemi měsíci prohlásila: „Protože jsi jako ona. Ta spisovatelka.“

Číšnice jí nalila kávu a Kate usrkla. Když se matky zeptala, dozvěděla se, že „ona“ je teta, o níž nikdy neslyšela: jediný sourozenec jejího zesnulého otce, Sara.

Kate spojila to křestní jméno s vlastním příjmením a získala „tu spisovatelku“.

„Sara Medlarová?“ zeptala se nevěřícně. Seděla na stoličce u kuchyňského pultu v malém domku na předměstí Chicaga, v němž s matkou bydlela. Ava stála u sporáku, zády k dceři.

„Ta Sara Medlarová?“ zopakovala Kate hlasitěji. „Ta spisovatelka, jejíž jméno je na polovině brožovaných knih na poličce v obchodě, kam chodíme nakupovat? Je to sestra mého otce?“

Ava se neotočila, nicméně krátce přikývla.

„Věděla jsem, že máme stejné příjmení, ale nikdy by mě nenapadlo, že jsme příbuzné.“ Kate měla pocit, že by se měla naštvat. Neměla by začít láteřit nad nespravedlností toho, že jí to matka nikdy neřekla? Věděla však, že namířit vztek na matku nikdy nefunguje. Navíc ta zpráva byla přece úžasná!

Až do té chvíle byli jediní příbuzní, které znala, matčini tři starší bratři. Příšerní staříci!

Katin mozek vynechal dramatické stěžování na to, jak byla podvedena, a tak klidně, jak dovedla, pronesla: „Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

Ava pokrčila rameny. „Je slavná. Po smrti drahého Randala s námi nechtěla mít nic společného.“

Při zmínce o jejím manželovi Avě jako vždy vstoupily slzy do očí. Po předčasné smrti svého milovaného muže se nikdy nepokusila „jít dál“.

Kate věděla, kdy se nemá vyptávat. Její otec Randal Medlar zemřel, když byly Kate jenom čtyři roky, a vůbec si na něj nepamatovala. Během let se pokoušela matku přesvědčit, aby jí o něm vyprávěla. Ava na něho však vzpomínala spíše jako na Boha než na skutečného muže. Kate se chtěla dozvědět něco o něm. Čemu se smál? Měl nějaký talent? Z matky však nikdy žádné odpovědi nedostala.

Když se dozvěděla, že existuje někdo další, kdo jejího otce znal, jako by v ní vzplál plamen zvědavosti. Tu noc nespala, ale seděla místo toho u počítače a pátrala po spisovatelce Saře Medlarové.

Objevila obvyklé články o jejím úžasném životě a dotazy ohledně toho, jak píše – ručně nebo na počítači? – ale žádná zmínka o jejím zesnulém bratrovi. Kate to všechno přeskočila. Chtěla zjistit, kde Sara a její bratr vyrůstali. Chvíli jí to trvalo, ale nakonec objevila město Lachlan na Floridě.

Ještě chvíli pátrala, musela dokonce navštívit placenou stránku hledající zmizelé osoby, kde zjistila, že Sara Medlarová přestala psát a nedávno se vrátila do Lachlanu.

„Heuréka!“ vyjekla Kate a pak začala hledat to město. Brzy zjistila, co potřebovala: adresu místní realitní agentury. Kate sama prodávala nemovitosti už dva roky, od ukončení univerzity, a svou práci zbožňovala.

V Lachlanu se nacházela pouze jedna realitní agentura patřící ženě jménem Tayla Kirkwoodová. Měla výborné stránky a Kate si je několik dní dychtivě pročítala a začala paní Kirkwoodovou obdivovat. Posledních dvacet let strávila tím, že se snažila probudit zpustlé městečko znovu k životu. Když Tayla v Lachlanu vyrůstala – asi tak přibližně ve stejné době jako Katin otec – byla to poklidná, semknutá floridská komunita. Pak se však Tayla provdala a odstěhovala. Zatímco byla pryč, vedlejší Ford Lauderdale se rozrostlo, až malé město pohltilo. Lidé se stěhovali pryč, obchody se zavíraly.

Poté co Tayla ovdověla, vrátila se do Lachlanu a zjistila, že se z něho stalo město duchů. Pár krásných starých domů bylo strženo.

Tayla, rozzlobená a odhodlaná, se pustila do práce, aby město vrátila do života. Koupila a přebudovala obchody v centru a založila luxusní podniky, které nalákaly turisty a nakupující z Fort Lauderdale.

Proměna Lachlanu pod Tayliným dohledem je obdivuhodná, pomyslela si Kate, když před ni číšnice položila jednoduchou omeletu z vaječných bílků. „Dáte si k tomu máslo a marmeládu?“

„Kéž bych mohla,“ zamumlala Kate.

„Naprosto vám rozumím!“ prohlásila číšnice a vrátila se za pult.

Vajíčka byla bez chuti a toast suchý. Na ničem z toho ale nezáleželo – Kate měla v hlavě jen nový život, který hodlala začít.

Po týdnech čtení a pátrání Kate napsala paní Kirkwoodové dopis. Vysvětlila jí, kdo je, vychválila její úsilí a tvrdila, že by pro ni ráda pracovala.

Odpověď přišla skoro okamžitě:

Ano! Udělala jsem hodně, ale Lachlan stále potřebuje další péči. Jedna část města je prakticky slum. Ráda přijmu Vaši pomoc. Fakt, že se prakticky vracíte do svého rodného města, znamená hodně.

Díky Tayle se Kate cítila vítaná a potřebná. A popravdě, pomáhat přivést městečko zpátky k životu ji nadchlo. Rozhodně to bylo lepší než neustále dokola prodávat tytéž předměstské domky.

Poté co Kate získala práci, požádala Taylu o laskavost. Mohla by, prosím, dohlédnout, aby se jistý dopis dostal k její tetě Saře Medlarové? Kate se domnívala, že kdyby poslala zprávu přes Sařino vydavatelství, nemusela by ji vůbec dostat. Tayla souhlasila.

Kate napsala krátký dopis, v němž tetě oznamovala, že získala práci v Lachlanu, a požádala ji, jestli by u ní mohla pár dní zůstat, než si najde něco vlastního. Nezmínila se, že teprve nedávno se dozvěděla o Sařině existenci, protože by tím mohla znevážit svoji matku.

Odpověď, již Kate obdržela, byla nadšená a plná radosti:

Určitě u mě musíš zůstat, než si najdeš vlastní domov. V mém domě se nachází samostatný byt a bude Tvůj, jak dlouho budeš chtít.

Všechno to bylo neuvěřitelně snadné. Získala práci a místo, kde by mohla bydlet. Zbývalo jen vyřídit to se svojí matkou. Ava Medlarová se svými napjatými nervy a obavami, nemluvě o jejích příšerných starších bratrech, byla značnou součástí třiadvaceti let Katina života.

Sebrala odvahu a oznámila matce, co má v plánu.

Ava nereagovala, jak si Kate myslela, že bude. Ke Katině překvapení konstatovala: „To je dobrý nápad. Mohla bys jí pomoct. Ta ubožačka musela přestat psát, protože už na to nemá hlavu. Ne že by ty její knížky někdy měly jakýkoliv literární přínos, ale potřebuje trochu mozkové kapacity k tomu, aby psala jednu za druhou. A je dobře, že s ní budeš bydlet. Má obrovské sídlo a spoustu služebnictva. Musíš se ujistit, že ji nikdo z nich neokrádá za jejími zády.“

Kate byla v šoku, že její matka ví tolik o švagrové, o níž se nikdy nezmínila. Jak? Kdy? Proč? Všechny její otázky vysvětloval fakt, že se od nich Sara Medlarová odstřihla, poté co její bratr zemřel. Nebyla to Avina chyba, ale tetina. A Ava se prostě domnívala, že bude nejlepší zamlčet před svou dcerou existenci ženy, která s nimi nechtěla mít nic společného. „Abych tě ušetřila bolesti,“ vysvětlila.

Avino vyprávění bylo tak strašné, až Kate začala pochybovat o svém plánu bydlet u své slavné tety a přestěhovat se do Lachlanu. V té době už si však s Taylou psaly každý den e-maily, posílaly si fotky a vyprávěly si, co přes den dělaly. Kámošky přes internet.

Kate Tayle prozradila své pochyby. Možná by bylo lepší, kdyby si pronajala nějaký byt a svou starou tetu pouze navštívila.

Tayla jí odpověděla, že má v nabídce byt ve druhém poschodí, který by pro ni byl dokonalý. Čirou náhodou je volný, protože mladík, který v něm bydlel, se právě stěhoval k její tetě Saře. ‚„Musí se v tom velkém domě cítit osaměle a Jack to se ženami vždycky uměl,“‘ četla Kate e-mail nahlas své matce. ,„Je to velice pohledný mladý muž! A povídá se, že Sara začala financovat jeho podnik. Vypadá to, že je to pro oba výhodná úmluva.‘“

Když dočetla, Ava se na ni podívala s výrazem „já ti to říkala“. Kate začala uvažovat, že teta očividně potřebuje její ochranu. Kdo ví, co všechno má tenhle Jack za lubem a jak chce Saru využít? Měla by zůstat se svou tetou.

Druhý den Ava pomohla Kate s balením.

O tři dny později už byla Kate na cestě. Rozloučení s matkou bylo plné slz. Vždycky byly spolu a Kate z nich dvou byla ta silnější. Bylo nutné se vypořádávat s matčinými záchvaty deprese ze ztráty manžela. Kate se musela naučit, jak se postarat sama o sebe.

„Budeš v pořádku?“ zeptala se matky, když nastoupila do auta. „Nedovolíš, aby tě strýcové zastrašovali?“

„Budu v pohodě. Budeš mi psát?“

„Každý den. Kontroluj si tu zelenou aplikaci na e-maily v telefonu. Když ti přijde e-mail, uvidíš tam oznámení.“

Ava se kousla do rtu, aby potlačila slzy, a řekla: „Nedovol jí, aby se k tobě chovala ošklivě. Postav se jí. Má strašnou povahu. Vždycky mě děsila k smrti.“

Tohle bylo poprvé, co Kate slyšela něco o její povaze. „Ona je –?“

„A pomoz jí s dietou.“ Ava zabouchla dveře od auta. „Devadesát kilo je na ni moc. Měří nějakých sto padesát centimetrů. Kdyby zhubla, možná by nebyla neustále tak špatně naložená.“ Ava ustoupila a poslala jí polibek. „Mám tě ráda. Měj se tam hezky.“ Když Kate vyrazila, pospíšila si Ava zpátky do domu.

První den jízdy si Kate neustále něco mumlala: „Co jsem to, sakra, provedla?“

Teď už byla skoro na místě a odvaha ji pomalu opouštěla. Nové město, nová práce, nový domov s novou příbuznou.

Cože to bylo na tom seznamu deseti nejvíc stresujících událostí v lidském životě? Nyní se jí staly nejmíň čtyři z nich.

Zaplatila a vyšla z jídelny.

U auta se zastavila. „Tohle zvládnu,“ řekla si. „Mám práci. Dokonce tam mám i kamarádku, Taylu. A budu…“ Polkla. „Budu bydlet u, ehm…“ Nadechla se. „U senilní staré tety, která má prudkou povahu a žije s nějakým chlapíkem, který ji lstí přesvědčil, aby mu koupila vlastní podnik. To zvládnu.“ Nastoupila do auta. „A jestli ne, vždycky můžu utéct zpátky k mamince. Schovat se jí pod sukně.“

Vrátila se na dálnici, a když se objevil sjezd do Lachlanu, vydala se po něm. Srdce jí však bušilo tak prudce, že musela zajet k okraji silnice, opřít se na sedadle a pokusit se uklidnit.

Bylo by zdvořilé zajet nejdřív do tetina domu. Nebo spíš do jejího sídla, jak to matka nazvala. Když však Kate zadala do navigace její adresu, přístroj jí oznámil, že takové místo neexistuje. Měla mapu, ale ani na ní Stewart Lane neobjevila.

To je zlé, pomyslela si, nicméně tak nějak se jí ulevilo. Nejdřív bude muset zajet do Tayliny kanceláře, osobně se seznámit se svou kamarádkou a poptat se na směr.

Navigace tvrdila, že k jejímu podniku to je jen něco kolem míle a půl. Osudové znamení, pomyslela si a vrátila se na silnici.

Při prvním pohledu na Lachlan lapala po dechu. Viděla fotky, ale ty ani zdaleka městečko nevykreslily dostatečně.

Po její pravici stála hasičárna, z červených cihel, se dvěma otevřenými garážovými vraty. Pár svalnatých mužů umývalo velkou červenou požární stříkačku, obskakoval je dalmatin. „Vypadá to jako od Disneyho.“ Uviděla, jak se na ni nejmladší muž, blonďatý hasič s hadrem v ruce, dívá. Mokré tričko se mu lepilo na hruď.

Chlapík vedle něho ho dloubl loktem, ale hasič dál zíral. Když se na Kate usmál, úsměv mu oplatila.

„Tady by se mi mohlo líbit,“ zamumlala, když vjížděla na parkoviště před radnicí. Taylina kancelář byla hned vedle.

Vystoupila a rozhlédla se. Na druhé straně ulice proti cihlové budově se nacházel rozsáhlý zelený prostor, se stromy a lavičkami a širokou oválnou dráhou. Zahlédla na ní běžce a procházející se lidi, psi se honili za frisbee a tři rodiny tu pořádaly piknik.

Jak roztomilé, pomyslela si a vybavila si fotky městečka, jak vypadalo, když se Tayla do Lachlanu vrátila. Zelený park byl kdysi plný budov, které zničil hurikán Andrew v roce 1992.

Vážně poškozené budovy byly opraveny, ale nikomu na Lachlanu nezáleželo natolik, aby vypadaly hezky. Dominovaly tu ošklivé betonové obchody ve tvaru kostek. Tayla je nechala strhnout a přebudovat, aby uprostřed městečka vznikl rekreační prostor. Aby lidi navštěvovali centrum i kvůli něčemu jinému než nakupování, prozradila Kate v e-mailu. Když se pak ocitnou nedaleko všech těch roztomilých obchůdků, samozřejmě neodolají a něco si koupí.

Kate se tomu smála. Na univerzitě měla hlavní obor obchod a souhlasila s Taylou. Jen ať se peníze točí!

Taylina kancelář se nacházela ve starém domě, který byl vkusně zmodernizován. Byla to jednopatrová budova s vysokou šikmou střechou a několika střešními okýnky. Přední část obklopovala dlouhá veranda. Dvě velká okna a prosklené dveře v dřevěném rámu představovaly ústupek podniku.

Na oknech byly připevněné současné nabídky nemovitostí. Kate byla příliš velká profesionálka, než aby se nezastavila a neprohlédla si je. Uviděla tři polorozpadlé domky s odlupující se malbou a propadlými střechami, rozkošný viktoriánský dům a pár pěkných malých domečků.

Kate s úsměvem poodstoupila. Soudě podle fotek potřebovaly novou fasádu a dvorky by bylo dobré vyčistit. Ano, s tím už se dá pracovat.

Otevřela dveře a vešla dovnitř. Kate si to místo okamžitě zamilovala. Strop sahal až ke krovům s odhalenými trámy. Střešními okýnky dopadalo dovnitř světlo a naplňovalo kancelář. Čekárna byla vybavena moderními, kvalitními křesílky z kůže a chromu.

Nikde nebyli žádní lidé.

„Haló?“ zavolala. Žádná odpověď. Před ní stál vysoký pult a Kate zvedla jednu z brožurek, které jí předtím Tayla poslala. Bylo v ní popsáno vše, co udělala pro město, s působivými fotkami předtím a potom. Dole uviděla malý snímeček Tayly, s jejími krátkými, elegantně a moderně střiženými vlasy.

Vzadu se otevřely dveře a kolem pultu prošla nějaká žena. Byla starší než Kate, krátce před třicítkou, menší postavy a trochu zakulacenější. „Ach, pardon. Neslyšela jsem vás přicházet. Obykle tu je Chris, ale dneska –“ Zarazila se a zadívala se na ni. „Vy musíte být Kate.“

„To jsem. Je tu Tayla?“

„Ne. Ukazuje pár domů ve Westonu. Ten pár chtěl bydlet nedaleko velkých obchodů a nóbl ulic. Tady u nás je na ně až moc klid. Jejich škoda. Vrátí se za několik hodin. Říkala, že byste měla dorazit až někdy zítra.“

„Taky jsem si to myslela. Chtěla jsem dneska zajet do tetina domu, ale moje navigace žádnou Stewart Lane nezná.“

„Nejspíš je moc malá, aby se tam zobrazila. Já jsem Melissa. Dáte si kafe? Čaj? Vodu z kohoutku?“

Kate se usmála. „Vodu bych si dala.“

„Tak tedy pojďte, provedu vás tu.“

Trvalo jen pár minut si vše prohlédnout a Melissa Kate ukázala její kancelář. Byla příjemně veliká, s oknem vyhlížejícím do velkého kruhu, kde lidé pořádali pikniky.

„Vyzkoušejte ji.“ Melissa kývla k béžové kožené židli. „Tayla ji objednala přímo pro vás. Snažila jsem se ji přemluvit, aby ji koupila v červené, ale nechtěla.“

„Dobře. Tahle se mi líbí.“ Posadila se a zatočila se dokola kolem stolu ve tvaru L, zdi a okna. Bylo to perfektní.

Melissa se opírala o rám dveří s šálkem v ruce. „Víte, vypadáte tak trochu jako vaše teta. Viděla jsem ji jenom jednou, ale mám dojem, že máte stejný tvar obličeje.“

Když se odmlčela, Kate věděla, že Melissa čeká na nějakou reakci, nic však neřekla. Viděla propagační fotky své tety na zadních stranách jejích knížek, ovšem neměla tušení, jak vypadá normálně.

„Jestli nevíte, kde je Stewart Lane, pak jste její dům ještě neviděla, že ne?“

„Ne. Je hodně velký?“

„Mhmmm.“ Melissa obrátila oči ke stropu. „Úžasný. Jack strávil skoro rok jeho přestavbou.“

Melissa se znovu zarazila a Kate tušila, že by se měla na něco zeptat. Ohledně své tety? Domu? Ach. „Kdo je Jack?“

Melissa se usmála tak, že Kate pochopila, že to odhadla správně. „Muž, o kterém sní každá žena. Fešák, dobře stavěný, s hlubokým hlasem. Okouzlil paní Medlarovou natolik, aby mu dovolila nastěhovat se k ní. Zadarmo.“

Kate se obrátila na židli, aby byla k Melisse zády. V životě už se naučila, že nemá odhalovat příliš. S autoritativními, panovačnými strýci, jako byli ti její, kteří s oblibou „strkali nosy do cizích věcí“, s matkou věděly, jak si uchovat tajemství. Rozhodně téhle všetečné ženské neprozradí, že pokud jde o její tetu, netuší o ní zhola nic.

Když se Kate obrátila, usmívala se. „Jack má s mojí tetou podnik a jeho pobyt u ní je jen dočasný.“

„Ach.“ Melissu jako by ta zpráva usadila. Narovnala se. „Až se odstěhuje, mohla byste mu, prosím, předat moji vizitku? Pomůžu mu najít dům, který by se mu líbil.“

Když Kate vstala, Melissa ji přelétla pohledem od hlavy k patě, jako by pro ni představovala konkurenci. Ale no tak, pomyslela si Kate. Nikdy se o žádného chlapa nehandrkovala.

„Udělám to.“ Kate pohlédla na hodinky. „Budu muset jít.“ Zvedla kabelku a pospíšila si k hlavním dveřím. Když je otevřela, ohlédla se zpátky na Melissu. „Zítra dorazím. V osm. Prosím, povězte to Tayle. Nebo ne, já jí pošlu esemesku. Ráda jsem vás poznala.“

Kate rychle odešla, její boty na rozumně vysokém podpatku klapaly o dřevěnou verandu. Když nastoupila do auta, uviděla, že ji Melissa pozoruje z okna. Kate na ni zamávala, usmála se a pak vyrazila.

Projela kolem centrálního zeleného parčíku, aby zastavila mimo ulici, za nějakými obchody. Položila si hlavu na volant. Zdálo se, že její matka měla pravdu a že tetu Saru využívá nějaký fešácký kus chlapa – a ona se s tím bude muset nějak vypořádat. Mohla by ještě utéct domů?

Opřela se na sedadle a snažila se dát dohromady. Zatraceně! pomyslela si. Zapomněla se zeptat na cestu do domu tety Sary – Melissa ovšem nevypadala tak úplně ochotně. Fajn, prozkoumá tedy městečko a někoho se zeptá. Navíc by neměla přijet s prázdnýma rukama. Musí koupit nějaký dárek jako poděkování. Květiny? Čokoládu? Diamantový diadém?

Okřikla se, ať si ten sarkasmus nechá, a zvedla mapu. „Vydána městem Lachlan na Floridě, k dostání zdarma v Realitní agentuře Kirkwoodová“, stálo napsané na zadní straně.

Právě teď se nacházela na Eden Bay Lane a nedaleko stál Květináček, což bylo květinářství. Mohla by tam koupit nějaké květiny a přes ulici čokoládu. Ovšem vzhledem k potížím její tety s váhou by měla pořídit spíš knížku. O dva bloky dál bylo velké knihkupectví.

Vystoupila z auta a vydala se do květinářství. Byl to okouzlující obchůdek, v němž to božsky vonělo. Mladá žena jí pomohla vybrat velkou kytici a zabalila ji do jemného broskvového papíru. Kate se jí zeptala, jak se dostane do Stewart Lane, ale dozvěděla se, že dívka bydlí v Sunrise a nemá tušení, kde to je.

Nedaleko se nacházel obchod s ovocem, s košíky dokonale zralého ovoce vystavenými vpředu.

To je lepší než čokoláda, pomyslela si. Uvnitř prodávali i košíky, a tak vybrala jeden z větších a naplnila ho.

Pak Kate vykročila k autu s plnýma rukama, květiny jí napůl zakrývaly tvář. „Weston, Sunrise,“ mumlala si, zatímco šla po chodníku. Jako realitní makléřka bude ta místa navštěvovat se svými zákazníky a musí vědět, kde jsou.

Když sešla z chodníku, došlo jí, že se zapomněla zeptat prodavače v obchodě, kde by našla Stewart Lane. Najednou se ozval zvuk skřípajících pneumatik. Jakási silná ruka ji popadla za paži a stáhla zpátky. Tvrdě narazila do nějakého muže, který chytil květiny a košík, než spadly na zem.

Kate se otočila a uviděla ženu v autě jen pár centimetrů od místa, kde byla před chvilkou. Řidička byla naštvaná, křičela a mávala rukama. Na zadním sedadle seděly dvě děti s vytřeštěnýma očima.

„Omlouvám se,“ hlesla Kate. „Omlouvám se, omlouvám se.“

Žena projela kolem a Kate se konečně otočila, aby zjistila, kdo ji zachránil. Muži bylo přes třicet, byl vysoký, štíhlý, s tmavě plavými vlasy a modrýma očima. Neuvěřitelný fešák. „Já…,“ začala, když si od něho vzala květiny, ale těžký košík mu nechala.

„Já jsem Alastair Stewart,“ řekl jí.

„Kate Medlarová.“ Hlas se jí trošičku třásl, protože ji málem přejelo auto. „Moc vám děkuju, že jste mě zachránil, ale už bych měla jít. Mám napilno.“ Když však udělala krok, nohy se jí rozklepaly.

„Pojďte.“ Nabídl jí rámě, aby se ho chytila. „Myslím, že byste se měla posadit a trochu se vzpamatovat z nebezpečí v uspěchaném malém Lachlanu.“

Kývla, posunula květiny, jež jí blokovaly výhled, a chytila se ho za paži. Přešli ulici a muž otevřel dveře pekařství. Uvnitř se nacházela vitrína plná lahodného, vysokokalorického, zakázaného jídla. Po levici stály stoly a několik lidí, kteří si je zvědavě prohlíželi.

Provedl ji dveřmi na straně pekařství do starobylé čajovny jménem Mitford. Sluncem ozářenou místnost zaplňovaly malinkaté stolečky s růžovými ubrusy a květinovými čajovými soupravami.

Alastair postavil koš na pult a obrátil se k ženě v zástěře. „Bessie, mohla bys mě, prosím, představit téhle mladé ženě?“

Bessie byla malá, podsaditá žena, s hlavou plnou šedivých kudrlin. „Tohle je Alastair Stewart. Narodil se a vyrostl tady v Lachlanu. Žil tu, dokud mu svět nenabídl peníze a slávu, a pak nás opustil, aby se pustil do honby za zlatem.“

Alastair zavrtěl hlavou. „Tuhle verzi jsem slyšet nechtěl. Jen jí pověz o mém oslňujícím charakteru a spolehlivosti a že nejsem nějaký neznámý pobuda, který využívá hezkých dívek.“

Bessiiny oči se smály, když se zadívala na Kate. „S mojí dcerou se kdysi koupávali nazí. Vzpomínáš si na tu dobu –?“

„Ne, nevzpomínám,“ prohlásil Alastair hlasitě. Vzal Kate za paži a dovedl ji ke stolku u okna. „Omlouvám se za to. Chtěl jsem, abych vypadal jako důvěryhodná osoba. Pilíř komunity a tak dále. A mimochodem, její dceři a mně byly dva roky, když jsme se tak cachtali.“

Kate se posadila, s květinami stále v náruči.

„Můžu je vzít?“ zeptal se.

Musela k němu zvednout oči. Hodně vysoko. Měřil určitě přes sto devadesát centimetrů. Podala mu pugét a on ho odnesl k pultu Bessie. Kate sledovala, jak si povídají, a ať už Alastair řekl cokoliv, Bessie se rozesmála.

Obrátil se ke stolu. „Objednal jsem nám konvici darjeelingu a několik Bessiiných koláčů s kandovanou pomerančovou kůrou. Doufám, že je to v pořádku.“

„To je od vás milé.“ Mohla by vynechat večeři, aby vykompenzovala ty kalorie.

Chvíli na ni mlčky hleděl a pak se mu rozzářily oči. „Nejste náhodou Taylina nová zaměstnankyně?“

„To jsem.“

„A jmenujete se Katherine.“

„Jen Kate. Když jsem se narodila, prý jsem se prý tak rozeřvala, že můj otec prohlásil, že potřebuju zkrotit. Jako ve Zkrocení zlé ženy.“

Alastair se usmál. „Váš otec. To bude Sařin mladší brácha, Randal.“

Když to Kate uslyšela, tak ji to nadchlo, že málem vykřikla. „Vy jste ho znal?“ Rozhlédla se po ostatních hostech. „Pardon. Nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by mého otce znal.“

„Neznal jsem ho. Neměl jsem to štěstí, ale ve městě jsou lidé, kteří se s ním přátelili. Tayla určitě taky. Se Sarou chodily na střední do stejné školy.“

„Vážně?“ Tayla se o tom v e-mailech nezmínila.

Mladá číšnice postavila na jejich stolek konvici s čajem a dva úžasně vypadající koláče. Alastair jim nalil. „Jak se má Sara?“

Kate se Melisse nechtěla s ničím svěřovat, ale v případě Alastaira to bylo jiné. Možná na ni opravdu zaúčinkovalo jeho představení. Cítila se s ním v bezpečí. „Neviděla jsem ji od doby, co mi byly čtyři roky. Co víte o muži, který s ní žije?“

Alastair se zamračil. „O tom jsem neslyšel. Jak se jmenuje?“

„Jack něco.“

Alastairovo čelo se vyhladilo. „To bude Jack Wyatt. To dává smysl. Jaký je ten koláč?“

„Výborný.“ Čekala, že bude pokračovat, a on to zřejmě pochopil.

„Medlarovi a Wyattovi bývali sousedé. Budete o mně smýšlet hůř, když řeknu, že to bylo v, ehm, méně finančně zajištěné části města?“

„Jsem realitní makléřka. Ohledně domů mě nemůže nic šokovat.“ Vybavila si, jak jí Tayla psala, že v Lachlanu jsou stále slumové oblasti.

„Jejich přátelství sahá daleko. Říkala jste, že se Jack nastěhoval k ní domů?“

„To mi bylo řečeno. Jen si dělám o svou tetu starosti, když je tam tak sama.“

Alastair sklopil pohled na svůj skoro snědený koláček.

„Co mi zamlčujete?“ zeptala se.

„Nerad šířím drby, ale můj dědeček byl soudce. Žil s námi, takže jsme s mamkou museli neustále poslouchat o Jackově otci, Royovi. Už od teenagerovského věku se neustále dostával do vězení. S každým se pral, měl problémy s drogami a alkoholem. Skoro přivedl mého dědečka do blázince. Roy zemřel před pár lety, když vrazil svoji dodávkou do stromu. Nikdy jsem neslyšel, že by se mu Jack podobal, ale nedávno –“ Zarazil se.

„Týká se to i mojí postarší tety, takže bych o tom ráda věděla.“

„Jack se připletl do automobilové nehody, při které zemřel jeho bratr. Slyšel jsem, že byl Jack opilý.“

Kate se sesula na opěrátko.

Alastair si povzdechl. „Teď jsem tomu dal. Vypadáte, že byste z Lachlanu nejradši utekla a už se nikdy nevrátila.“

Kate dopila čaj a nalila si další. „Jedna moje část by nejradši vzala nohy na ramena, ale ta druhá chce chránit moji tetu. Je to jediná příbuzná mého otce, na kterého si nepamatuju. A kromě rodiny tu mám i práci. Líbí se mi, co Tayla udělala, a tvrdí, že je tady ještě spousta práce. Chci jí pomoct.“

Alastairova pohledná tvář se roztáhla v pomalém úsměvu, který se rozšířil od ucha k uchu. „Dneska je ale den! Ráno jsem uvažoval, že se přestěhuju zpátky do Lachlanu. A teď jsem potkal to nejhezčí děvče, které sem přijelo od doby, co tudy v padesátých letech projížděla Elizabeth Taylorová.“

Jeho kompliment byl tak přehnaný – a tak nereálný – že se rozesmála.

„Počkejte! Jestli budete bydlet u své tety a Jack Wyatt je tam taky, nemám šanci. Nechápu to, ale všechny ženy mu padají k nohám.“ Bessie právě dávala konvici na vedlejší stolek.

„Bess?“ prohodil Alastair. „Co si myslíš o Jacku Wyattovi?“

Obrátila oči v sloup. „Stejně úžasný jako jeho otec.“

„Ale bez vězeňských proužků,“ ozvala se žena u vedlejšího stolu a obě se rozesmály.

„No tak, dámy, pomozte mi trochu. Snažím se ho vypodobit jako ošklivého hlupáka.“ Ten komentář jen podpořil jejich smích.

Alastair se obrátil zpátky ke Kate a ztlumil hlas. „Vážně, pomůžu vám, jak budu moct. Pracuju s penězi, takže kdybyste měla nějaké otázky či podezření, dejte mi vědět. Rád se podívám na Sařiny účty, jestli se tam neděje něco, řekněme, neobvyklého.“

Kate přikývla. „I já to s čísly docela umím. Uvidím, co zjistím.“

„S každým dalším slovem se mi zamlouváte čím dál víc.“

Usmála se na něho. „S tím Jackem a se mnou si nemusíte dělat starosti. Nikdy se mi nelíbily typy v kožených bundách a na motorkách.“

„A mám tedy šanci?“

„Možná.“

„Beru vás za slovo. Můžu vás pozvat v sobotu na večeři?“

„To by bylo hezké.“

Zaplatil účet a Kate si všimla, že nechal štědré spropitné. Přesně jak říkal, i jí se líbil každou minutou víc a víc.

Přistoupili k pultu, Bessie jí podala květiny a Alastairovi košík a pak vyšli ven.

„Kde máte auto?“ zeptal se. „Odnesu vám to tam.“

Ušli půl bloku ke Katině vozu a všechno uložili do kufru.

„Kam jedete teď?“ zeptal se.

„Je na čase setkat se s mou tetou. Nejsem si ale jistá, jak se tam dostanu, protože navigace v autě mi tvrdí, že Stewart Lane neexistuje.“

„Dům a ulice jsou tam, kde je můj dědeček postavil.“

„Ach.“ Kate bylo trapně, že si nespojila jména. „Slyšela jsem, že je ten dům nádherný. Muselo vám zlomit srdce, když jste ho prodal.“

„Vůbec ne. Pětasedmdesát stop čtverečných na údržbu není moje představa ráje. Vyřezávané římsy, mramorové podlahy, dvacetikilové pevné dveře a – Jste v pořádku?“

Zasněně se usmívala. „Zní to úžasně!“

„Moje matka si to taky myslela. Musel jsem ji dlouho přesvědčovat, aby dům prodala a přestěhovala se do bytu u oceánu. Tvrdí, že ho nesnáší, ale je moc hezký. Takový čisťounký.“

„Vsadím se, že takových už jsem prodala spoustu.“

V hlase se jí ozývalo takové pohrdání, že se Alastair rozesmál. „Dám vám malou radu – nezmiňujte se o Stewartově domě před svou novou šéfovou.“

„Před Taylou?“

„Ano. Moje matka slíbila, že jeho prodejem pověří Taylu. Když ale dorazila se smlouvami, matka už ho prodala vaší tetě. Celá kupní cena – což bylo mimochodem krásné sedmimístné číslo – byla převedena na bankovní účet mé matky. A smlouvy byly podepsány.“

„A vaše matka nemusela platit provizi realitce,“ doplnila Kate.

„Přesně tak. Zdá se, že když vaše teta něco chce, dostane to.“

„Nebo její manažer.“

„Netušil jsem, že nějakého má,“ namítl Alastair.

„Nejsem si tím jistá, ale podle mé matky na tom teta Sara není zdravotně moc dobře, takže předpokládám, že se jí o takové věci starají jiní. Možná že ten Jack…“ Odmlčela se a znovu se zamyslela, hlavu plnou obav o stárnoucí tetu.

„To je mi moc líto, že na tom není dobře. Škoda že tu není moje matka, aby s ní zašla na tenis. Ale dejte mi vědět, když budete něco potřebovat.“ Alastair sáhl do kapsy a vytáhl telefon. „Možná byste mi mohla dát svoje číslo?“

Kate mu ho vyťukala, pak jí poslal zprávu a bylo hotovo.

Oči mu zvážněly. „Myslím to doopravdy. Pokud budete cokoliv potřebovat, zavolejte mi. Kdykoliv. Nikdy telefon nevypínám a mám ho stále u sebe.“

„Děkuju vám,“ řekla.

Úsměv se mu vrátil na rty, když ustoupila. „Fajn, pojedu před vámi a vy mě můžete následovat. Tak budu mít dalších deset minut, než padnete do spárů toho úchvatného děcka Wyatta.“

„Je to ještě chlapec?“

„Je mladší než já, takže ho tak vidím.“

Usmála se. „Mladý, hloupý a ošklivý. Myslím, že ho hned poznám.“

„Možná že až se znovu uvidíme, povíte mi o změnách, jež byly provedeny v mém rodinném domově.“

„Pokud tam zůstanu, pozvu vás na návštěvu.“

„Alastaire!“ zavolal vysoký muž z druhé strany parkoviště. „Musíme pokecat.“

„Ach ne,“ zamumlal. „Můj bývalý kamarád ze střední. Chce se bavit jenom o době, kdy jsme byli sportovní hvězdy. Teď pije a…“ Obrátil se. „Teď nemůžu, Dane,“ zavolal. „Kate a já jedeme ke mně domů.“ Podíval se na ni.

„To znělo, jako bychom spolu něco měli.“

Alastair se usmál. „Říkal jsem si, že zkusím malou lest. O jednoho chlapa míň, se kterým o vás budu muset bojovat – ne že by Dan zůstal střízlivý na dost dlouho, aby to zvládl.“ Mávl zamítavě rukou. „Dojdu si pro auto. Co kdybyste jela po městečku za mnou, abyste si prohlédla můj milovaný Lachlan?“

„To by se mi líbilo. Veďte mě!“

3

Kate Alastaira následovala v jeho elegantním modrém BMW ven z centra na předměstí. Bylo v bezvadném stavu. Pěkné domečky s ještě pěknějšími zahrádkami. Všechny domy vypadaly typicky floridsky: s verandami a silným španělským vlivem. Velké stromy, zvlášť palmy, povlávaly ve větru. Tu a tam se nacházely malé specializované obchůdky. Zahlédla i kavárničku s venkovními stolky pod slunečníky. Dovedla si představit, proč lidé žijící v rušném Fort Lauderdale přijíždějí sem, aby tu strávili odpoledne a v klidu si nakoupili a poobědvali. A turisté samozřejmě rádi zahlédnou „starou dobrou Floridu“.

Ačkoliv nejeli přímou cestou, snažila se zapamatovat jména ulic – na práci nikdy nezapomínala. Na zemi pod sedadlem spolujezdce se nacházela krabice s vizitkami, které si nechala vytisknout. Bylo by troufalé rozdávat je, než se sejde s Taylou, ale v čajovně už byla v pokušení.

Projeli po Coral Gate, Palm Bay a pak po Lime Key Circle, než konečně zabočili do Stewart Lane. Kate pochopila, proč o ní navigace nevěděla. Byla tak soukromá, že ji pošta nejspíš klasifikovala jako příjezdovou cestu.

Na konci cesty stálo cosi, co vypadalo jako malinkatý domek pro hosty. Za ním se mezi vysokými palmami rozkládalo hlavní sídlo. Pro někoho, kdo přežil příliš chicagských zim, to byla exotická krajina.

Zatímco Alastair pomalu projížděl po dlážděné kruhové příjezdové cestě, uviděla, jak ji pozoruje ve zpětném zrcátku. Bez ohledu na to, co tvrdil, mu muselo být líto, že přišel o domov svých předků.

Byl to opravdu nádherný dům – protáhlý, nízký a tak španělský, jako by stál v Barceloně. Jedno křídlo mělo oválná okénka po jedné straně s úchvatnými vstupními dveřmi s velkou železnou klikou a dalšími vysokými okny na druhém konci.

Alastair zastavil, ale zůstal v autě. Kate vypnula motor, vystoupila a přešla k němu.

Stáhl okýnko. „Nechám vás tu. Každý v městečku ví, že paní Medlarová si cení svého soukromí. Nikdo nechodí dál, pokud není pozvaný.“

Vybavila si, jak všechna vyprávění o využívaných starých ženách zahrnují izolaci. „Díky, že jste mi to řekl. A držte mi palce.“

„Budu. Vypadá to, že vás očekávají. Hlavní dveře jsou otevřené.“

Pohlédla ke vchodu a uviděla několikacentimetrovou škvíru v pootevřených dveřích.

„Zdá se, že ano.“ Ustoupila od jeho auta.

„Můžu vám večer zavolat, abych se zeptal, jak to šlo?“ prohodil.

„Ano, prosím.“

Povzbudivě se na ni usmál a pak pomalu odjel po příjezdové cestě. Kate vyndala ze svého vozu květiny a ovoce, přikročila ke vstupním dveřím, narovnala se v ramenou a zazvonila na zvonek.

Žádná odpověď. Čekala, znovu zazvonila a zase čekala. Stále nic.

Zdráhavě strčila do pootevřených dveří. „Haló?“

Vešla do krásného foyer s trojitým stupňovaným stropem. Nad mramorovou podlahou krémové a světle kávové barvy visel křišťálový lustr. Položila kytici a košík s ovocem na stolek s kamennou deskou stojící u zdi.

Před ní se nacházel hezounký obývací pokoj s velkým modrým orientálním kobercem, dvěma světle modrými pohovkami a dvěma křesílky v námořnicky modré barvě.

Když vykročila dál, nejvíc ji ohromilo světlo. Ať už se podívala kamkoliv, všude byla okna od podlahy do stropu. Venku se vlnily palmy a široká vodní hladina. Nádhera! Po její levici byla chodba se střešním oknem. Po pravici zavřené dvojité dveře, nejspíš vedoucí do apartmá majitelky.

Je tam její teta Sara? Nejspíš s nějakou ošetřovatelkou? Nebo možná sestřičkou?

V domě bylo ticho, ale nepůsobil prázdně. S takovým světlem nemohl vypadat jinak než jako součást tohohle světa.

Vykročila k chodbě, našlapovala tiše. Věděla, že slídí, ale její láska k domům byla neodolatelnou silou. Objevila jídelnu se starodávným stolem a židlemi s kytičkovým polstrováním.

Kuchyň byla velká a veselá. Od přístrojů přes tácy plné olejů až po polici s velkými kořenkami vypadala, že se v ní musí vařit báječně.

Na druhé straně kuchyně byla prosklená zeď s jídelním stolem. Poskytovala výhled na velký bazén a dlážděné nádvoří a zastřešený prostor.

Vedle kuchyně se nacházela společenská místnost s televizí velikosti billboardu u dálnice. Před ní stál obrovský gauč s barevnými polštářky.

Vlevo uviděla otevřené dvojité dveře. „Je tu někdo?“ zeptala se.

Když se nedočkala žádné odpovědi, vešla do jakéhosi apartmá, nejspíš toho, o němž její teta tvrdila, že bude patřit Kate. Jedna strana obýváku byla celá ze skla a vyhlížela na kousek trávníku a pěkný vodní průplav. Pod několika palmami ležel šedozelený leguán, který musel být aspoň sto osmdesát centimetrů dlouhý. Vedle něho rozeznala čtyři menší světle zelené ještěrky. Dva dlouhonozí bílí ptáci – ten druh, který vídávala jen v zoo – zobali cosi v trávě. Všichni se otočili, aby se zadívali na Kate, jako by se jí ptali, proč narušuje jejich území. Nebáli se, ani se nepohnuli.

„No, Kate,“ prohlásila nahlas, „už nejsi v Kansasu.“

Vyrazila chodbou a minula dvě komory obklopující koupelnu s krémovými kachličkami. Na konci se nacházela ložnice s bílou postelí a světle modrým přehozem. Na francouzských dveřích na druhém konci byly rolety. Když jednu nadzvedla, uviděla nádvoří obehnané zdí. Velice soukromé. Podlaha byla z cihel a prostor zdobily dva obrovské květináče s rostlinami, jež by v Chicagu mohly růst jen uvnitř. Uprostřed se nacházela fontánka s tmavě zelenou soškou děvčátka tančícího v dešti. Byla tak krásná, že Kate trvalo několik minut, než se na ni vynadívala. Tohle nádvoříčko bylo vedle ložnice, jež nejspíš byla její.

Na druhém konci byl vyvýšený záhonek s tlustými palmičkami s dlouhými štíhlými úponky. Pod ním, ve stínu, ležel muž v tričku natažený na lehátku. V uších měl sluchátka a přes nohy přehozenou lehkou deku. Oči měl zavřené.

Byla si jistá, že je to Jack Wyatt – a bylo snadné poznat, proč se lidem líbí. Černé vlasy, které byly trochu moc dlouhé, černé strniště a ostře řezané lícní kosti. Opravdu vypadal jako velice pohledný zločinec.

Vůbec nebyl její typ.

Když otevřela dveře, nevydaly žádný zvuk, ale to bylo jedno. Jestli neslyšel přes to, co poslouchal, zvonek u dveří, dveře neměly šanci.

Jakmile vyšla ven, zaslechla podivný zvuk, jakoby nějaké bušení. Nemohla to identifikovat.

Zatímco vykročila k tomu muži, uvažovala, co mu má říct. Využíváte moji tetu? Okrádáte tu ubohou ženu o všechno, co má? To by nebylo dobré představení. Musí zjistit pravdu, než začne někoho obviňovat.

Když už byla jen metr od něho, otočil se a pohlédl na ni. Měl velice tmavé oči. „Vy musíte být Kate. Omlouvám se, že jsem vám neotevřel dveře.“ Sundal si sluchátka. „Ale nechal jsem je odemčené.“

Dunění pokračovalo. Nedaleko stála židle a Kate se na ni posadila. „Tohle je byt, kde bych měla bydlet?“ Ukázala ke dveřím.

„Jo. Líbí se vám?“

„Moc.“

„Sara bude ráda. Přiváděla všechny k šílenství, když ho zařizovala. Neměla jste potíže to tu najít?“

„Ve městě jsem potkala Alastaira Stewarta a jela jsem za ním.“

Jack se pousmál. „Slyšel jsem, že je zpátky. Už vás pozval na rande?“

„Vlastně ano. Vyjdeme si v sobotu.“ Kate se usadila na židli.

Ten teplý vlahý vzduch byl uklidňující. A bylo zvláštní, že se s tímhle mužem cítila klidně – na rozdíl od Alastaira.

„Věděl jsem, že nebude ztrácet čas. Ovšem je to dobrý chlap. Trochu starší a trochu moc dokonalý, ale je v pohodě. S kým jste se ještě seznámila?“

„S Melissou v Taylině kanceláři.“

Uchechtl se. „Pokud budete prodávat domy a vycházet s Taylou, zezelená závistí.“

„To už se stalo – kvůli vám. Tedy jestli jste Jack.“

„Jsem a máte pravdu. Pronásleduje mě po celém městě. S kým ještě se už znáte?“

Dunění pokračovalo. Nebyl to pravidelný rytmus. Zrychlilo, zastavilo, pak zpomalilo. „S Bessie v čajovně.“

„Zbožňuje cokoliv, co souvisí se Stewarty. Myslí si, že je to aristokracie.“

„To chápu.“ Kate zavřela oči a zvedla tvář k teplu.

Navzdory předchozím obavám měla pocit, že mluví s někým, koho už dlouho zná. „Jak se má moje teta?“ Připravila se na nejhorší.

„Zdá se, že si vede dobře.“

„Co to znamená?“

Když se na ni zadíval, jako by ho zmátl její výraz. Ale pak se zas obrátil čelem k fontánce. „Dneska mlátí do něčeho jiného než do mě.“

„Ach.“ Kate vytřeštila oči. „Je na vás zlá kvůli své výbušné povaze?“

Jack vypadal šokovaně. „Výbušné povaze? Co vám to o ní, proboha, nakukali?“

Kate neodpověděla.

„Ten výraz znám! Vypadáte jako ona. Nehodláte mi to říct, takže se s ní budete muset setkat a přesvědčit se sama. Vraťte se těmi dveřmi do obýváku. Šel bych s vámi, ale –“ Odhodil deku a odhalil levou nohu, která byla schovaná v sádře sahající až nad koleno.

Ta opilecká automobilová nehoda, pomyslela si Kate, nic však neřekla. Prošla bytem, pak ven kolem venkovní kuchyně. Před sebou měla bazén a vpravo – pod převislou střechou – uviděla zezadu nějakou ženu. Na rukou měla červené boxovací rukavice a bušila do velkého koženého pytle. Její údery se odrážely v celém domě.

Žena byla malá, štíhlá a očividně silná. Měla blond vlasy, jež byly mokré od potu. Kdo to je? uvažovala. Ošetřovatelka tety Sary?

Kate se chystala promluvit, když se jedny posuvné dveře mezi ní a tou ženou roztáhly.

Stál tam Jack, opíral se o berle a díval se na ženu. „Právě volal Juan, že ta velká delonix spadla. Musím se tam jet podívat. Chceš to nafotit?“

„To tedy, zatraceně, chci! Ach.“ Uviděla Kate a zarazila se, zírala na ni.

Jack dohopkal k ženě – s berlemi mu to moc nešlo – a ona natáhla paže, aby jí mohl sundat velké boxovací rukavice. „Kate, Sara. Saro, Kate.“ Podíval se na Kate. „Chcete jet s námi?“

„Ty jsi Sara?“ vyhrkla Kate. Žena byla starší, ale rozhodně nevypadala, že by se blížila k sedmdesátce. „Ale já myslela… Chci říct…“

Sara přikývla. „Ava ti o mně vyprávěla, že?“

„Ano. Říkala –“

„Mohly byste poklábosit později? Jestli ten strom spadl na střechu, musím tam poslat lidi, aby ji opravili. Dneska by mohlo pršet.“

„Jsme na Floridě,“ odtušila Sara. „Tady může pršet kdykoliv. Kate se možná bude chtít osvěžit nebo bych tu měla zůstat, abychom si mohly promluvit. Nebo –“

Jack jim ukázal záda a vyrazil do domu. „Klidně si zůstaňte tady a napište o tom román, mně je to jedno. Já jdu obhlédnout škody. Vsadím se, že má obrovské kořeny. Vyfotím ti to na mobil.“

„Na mobil! Ty rouhači,“ zavolala Sara a pak pohlédla na Kate. „Jestli tu chceš zůstat a popovídat si, můžeme.“

„Domy, spadlé stromy. Nic lepšího si nedovedu představit,“ prohlásila Kate. „Pojďme. Na klábosení budeme mít spoustu času.“

Saře se rozzářily oči a usmála se od ucha k uchu. „Počkej na nás,“ zavolala za Jackem. „Musím si dojít pro foťák.“

„Máte pět minut,“ odpověděl Jack z domu. „Pak odjíždím.“

„Deset minut mu potrvá dostat se do dodávky.“ Sara zaváhala jen na vteřinu, pak se rozběhla do domu.

Kate netušila, jestli ji má následovat, nebo se pokusit najít garáž. Pak se vydala za tetou.

Dvojité dveře vedoucí do Sařiny ložnice byly otevřené, a tak vešla dovnitř. Po pravé straně se nacházela koupelna, z níž se ozval Sařin hlas. „Musím shodit to upocené oblečení. Vzala bys můj foťák? Všechno je v tom černém batohu u postele.“

Kate vešla do ložnice, která byla zařízená v jemných odstínech modré a zelené, s dokonale bílým kobercem. Vedle se nacházela prosklená zimní zahrada s výhledem na vodní kanál.

„Hotovo!“ ozvala se Sara z chodby.

Na sobě měla černé kalhoty a růžovou košili s krátkým rukávem a vypadala dobře. Kate popadla batoh s fotoaparátem a pospíšila si do foyer.

Jack dal květiny do vázy plné vody. Opíral se o berle a hrabal se v košíku s ovocem, které koupila Kate. Téměř výhružně zvedl pomeranč. „Tohle je základ naší floridské ekonomiky.“

„Přestaň si stěžovat a jedeme,“ prohlásila Sara. „Nebo čekáš, že tě zvednu a uložím do auta?“

„Existuje pár žen, které by to rády udělaly.“ Jack si cpal do kapes pytlovitých kalhot ovoce. „Vezmu jich pár na později, Kate by si možná taky dala.“

„Jestli chceš trs banánů, nebo tak něco,“ okřikla ho Sara, „můžeš si kdykoliv zajít do obchodu a koupit si to.“

Kate stála stranou a pozorovala je. Nic nemohlo být odlišnější od toho, co očekávala. Jack nepůsobil jako predátor, za něhož ho považovala, a její teta Sara nevypadala ani zdaleka nemocná, ani senilní. Rozhodně neměla nadváhu, jak Kate předpokládala. A nezdálo se, že by jí to už nemyslelo.

Na nějaké závěry však bylo příliš brzy. Jack otevřel garážové dveře, aby odhalil pick-up Chevy, který byl tak ojetý, až to vypadalo, že ho používali pro převoz štěrku při stavbě silnic.

Sara otevřela dveře spolujezdce. „Ty si sedneš doprostřed.“

„Aby mohla vystřelit z okna.“ Jack hodil berle dozadu, pak se namáhavě vsoukal do kabiny.

Kate vlezla dovnitř a Sara zabrala druhé sedadlo.

Když se rozjížděl, všichni tři mlčeli – a bylo to trapné. Všechno bylo nové, pocit, že se skoro vůbec neznají, způsobil, že nevěděli, jak mají začít. Narodila jsem se…? Má začít takhle?

„Takže,“ nadhodila Kate, „vy dva jste milenci?“ Byla to tak směšná otázka, že doufala, že je rozesměje. Když však nic neříkali, začala uvažovat, že možná její smysl pro humor není stejný jako jejich.

Sara se rozesmála první, pak se uchechtl Jack.

„Jsem spíš něco jako jeho chůva,“ prohlásila Sara s uculením a Kate si oddechla.

„Hej – až budeš chtít, abych vypadl z tvého domu, dej mi vědět,“ odtušil Jack.

„Kdo by pak snědl všechno to ovoce?“ podivila se Kate.

„Ach ne,“ zasténal Jack. „Nemůžete být dvě. Nemyslel jsem si, že by svět mohl unést dvě takové.“

Kate zírala na jeho profil.

„Dva lidi, kteří vtipkují o všem,“ vysvětlil.

„Když v dětství nepoznáte žádný humor, musíte si vymyslet vlastní.“ Ve vteřině, kdy to Kate řekla, věděla, že to byla chyba. Bylo to příliš brzy, příliš vážné. Co to s ní dneska je? Musí rychle změnit téma. „Tak kam jedeme?“

„Koupili jsme –“

„Koupili jsme –“

Jack a Sara promluvili zároveň. Kývl na Saru, aby pokračovala. „Ty umíš líp vyprávět.“

„Koupili jsme šest domů, než je mohla Tayla zhltnout a dehumanizovat je,“ prozradila Sara. „Uvažuju, že před těmi našimi budou parkovat pick-upy. Postele budou z plastu. A za domem buranské bazény.“

„Já pracuju u Tayly,“ prohlásila Kate vážně, „a líbí se mi, co s městečkem udělala.“

„To jí taky,“ kývl Jack k Saře. „Ale s Taylou nejsou zrovna nejlepší kámošky.“

„To je slabě řečeno,“ zamumlala Sara.

Když se na ni Kate tázavě zadívala, Sara mávla rukou. „Středoškolský spor, na který se nezapomíná.“

„Přinejmenším z tvé strany,“ prohlásil Jack.

„Každopádně,“ pokračovala Sara, „s Jackem navrhneme přestavbu těch domů, co jsme koupili, a jeho lidé se postarají o práci a Ivy pak vymyslí, jak je zařídit.“

„Ivy?“

„Moje nevlastní sestra.“ Hlas měl najednou tichý.

Kate chtěla něco říct, ale pak se zadívala na sádru. Jeho bratr při té nehodě zemřel.

Katina kabelka ležela mezi ní a Jackem. Když ucítila, jak jí zavibroval mobil, a pohlédla na číslo volajícího, vyndala ho z postranní kapsičky. „Tohle musím vzít. Je to moje matka a určitě si dělá starosti.“ A jestli to nezvednu, přivede mě do blázince, pomyslela si.

„Mami!“ prohlásila s přehnanou veselostí. „Jak se máš?“

Ava hlasitě vybuchla a v rychlém sledu ze sebe pálila otázky. „Jak se máš ty? Už tě seřvala? Je upoutaná na lůžko? Rozkrádá jí služebnictvo majetek? Máš čistý pokoj? Asi by sis měla sehnat nějaký byt a já za tebou přijedu.“

Ke Katině zděšení podle ztuhlých tváří Sary a Jacka poznala, že slyší každé slovo. „Mami!“ řekla nahlas. „Jsem v pohodě.“

„Nedovol jí, aby tě tyranizovala. To vždycky dělala mně. Ráda dosáhne svého a –“

Kate věděla, že matku musí rozptýlit. „Potkala jsem jednoho muže. Vážně se mi líbí. Je –“

„Seznámila vás ona? Skutečně si nemyslím –“

„Ne!“ Kate upírala oči přímo před sebe, ačkoliv nic neviděla. Nemohla matce zavěsit. Kdyby to udělala, Ava by z toho upadla do deprese. „Jmenuje se Alastair Stewart a je úžasný. Jako vysoký blonďatý Viking. Vážně by se ti líbil.“

Ava zalapala po dechu. „Bavila ses s cizím člověkem?“

„Nejdřív přiměl jednu ženu, aby nás představila. Vyrostl tady a všichni ho znají.“

„Počkej! Říkala jsi Stewart? Tvůj otec mi o nich vyprávěl. Té rodině to město patří.“

Kate několikrát zamrkala. Takhle nenuceně se matka o otci ještě nikdy nezmínila. „Ano, to je ta rodina.“

„Půjdeš s ním na rande?“

„Tuhle sobotu. Teď tu nebydlí, ale uvažuje, že se přestěhuje zpátky.“

„To je dobře,“ prohlásila Ava. „Až to s ní bude k nevydržení, může být tvojí záchrannou sítí.“

„Ehm, poslouchej, mami, musím už běžet. Zítra jdu poprvé do práce a potřebuju si prohlédnout nabídky nemovitostí. Mám tě ráda!“

„Ano, ale Katie, zlato, potřebuju si být jistá, že jsi v bezpečí.“

„Jsem v dokonalém bezpečí. Ahoj, mami.“ Dotkla se tlačítka, vypnula zvuk a telefon odložila.

Kate vykoukla ven z okýnka dodávky. Cítila se trapně až do morku kostí. „Já, ehm, omlouvám se za –“

„Není třeba,“ prohlásila Sara vesele. „Znám tvoji matku docela dobře. Co si myslíš o téhle části městečka?“

Docela dobře? Jak to, že o tomhle vůbec nic neví? Kate chvíli trvalo, než se vzpamatovala natolik, aby zjistila, kde jsou. Nebylo snadné uvěřit, že se budou brzy nacházet v dokonale upravené části Lachlanu. Domy s rozbitými verandami, střechy s modrým igelitem zakrývajícím díry, plevel, dva peroucí se psi, popraskané chodníky. Tohle nebyl výsledek nějakého hurikánu, jen stará dobrá chudoba.

„V téhle oblasti jsme s Jackovým dědečkem vyrůstali,“ prozradila Sara. „Bydleli jsme vedle sebe.“

Jack a Sara se na sebe usmáli přes Kate způsobem, který prozrazoval, že mají společné vzpomínky a tajemství.

„Jsme tu,“ konstatovala Sara a Jack zajel na zaplevelenou příjezdovou cestu. Dům byl v hrozném stavu, ale Kate poznala jeho potenciál. Přidejte malou vstupní verandu, opravte okna, natřete fasádu… a bude vypadat hezky.

Sara zvedla velký černý batoh s foťákem, vystoupila z dodávky a vydala se kolem domu dozadu.

Kate se začala zvedat, Jack se k ní však obrátil. Tvářil se vážně.

„Myslím, že byste neměla s matkou telefonovat před Sarou. Podobné věci už slyšet nemusí.“

Vypadal, že se připravuje na hádku, ale Kate prohlásila: „Souhlasím. Cítím se hrozně, že to všechno slyšela. Už se to nebude opakovat.“

Jack vypadal, že ho její odpověď překvapila, a usmál se na ni. „Vsadím se, že si myslíte, že bychom tohle místo měli srovnat se zemí.“

„Děláte si legraci? Dokázala bych ten dům předělat, že by byl tak roztomilý, že by stačil jediný pohled na něj a stala by se z vás holka.“

Když se Jack rozesmál, bylo to tak nakažlivé, že se k němu Kate přidala. Překvapilo ji, když uviděla Saru na příjezdové cestě, jak je fotí přes čelní sklo.

„Nevšímejte si jí. To dělá vždycky. Snaží se nahradit psaní románů posedlostí fotografováním. Musí být na něčem závislá.“ S námahou se vyškrábal z dodávky a trhl sebou, když levou nohou došlápl na zem.

Kate vystoupila na druhé straně, s úsměvem stále na rtech. Možná to bylo tím celoživotním bojem s matčinými proměnlivými náladami, ale byla ráda, že se na ni nikdo nezlobí. Matčiny komentáře se Sary musely dotknout, nicméně dál se k ní chovala mile.

Následovala Jacka po příjezdové cestě za dům a pak se zarazila, když uviděla ten strom. Byl obrovský. Ne velký – masivní. Ležel na boku, drobné lístky rozprostřené na zemi. Byl celý pokrytý nádhernými červenými květy. Široké, mělké kořeny trčely vzhůru, vyšší než člověk. Sara ho obcházela a fotila, dělala snad tisíc snímků.

„Jaká škoda.“ Jack se díval na strom. „Věděl jsem, že je ve špatném stavu, ale stejně…“

„Pořád je nádherný.“

„To je. Jenže déšť a nemoci byly na tu starou dámu příliš.“ Obrátil se. „Alespoň že jsme měli trochu štěstí a nespadl na dům.“

Sara se vrátila ke kořenům a široké, hluboké díře, kterou vytvořily. „Kate, nevadilo by ti skočit dolů, abych měla srovnání velikosti? Požádala bych jeho, ale…“ Pokrčila rameny.

„Chce tam vás, protože jste menší než já, takže ta jáma bude vypadat větší,“ prohlásil Jack. „Má ráda dramatické fotky.“

Kate odpověděla dřív než Sara. „Spíš jste tak neohrabaný, že byste se zřítil přímo do těch kořenů. Museli bychom použít kladkostroj, abychom vás dostali ven.“ Musela skoro seskočit do té díry, protože byla hlouběji než její kolena.

Sara se na neteř dívala s podivným výrazem, jako by nemohla uvěřit tomu, co právě řekla.

„Posmíváte se zraněnému člověku,“ prohlásil Jack. „Před tímhle –“ poklepal si na sádru, „– bych tu věc přeskočil na tyči.“

Kate s úsměvem vykročila blátem, ale bylo tak hluboké, že se jí do něj zabořily sandálky. Zula si je a pak je hodila k Jackovi. Jeden chytil – a ušpinil si ruku a paži bahnem. „Mockrát díky, zrzko.“

Zamrkala nad tím oslovením, ačkoliv bylo obvyklé. Se svými vlasy na to byla zvyklá.

Zatímco Jack pajdal pro druhý sandál, Kate přistoupila blíž ke kořenům. Ještě jeden krok a zapadla by do bláta celýma nohama a kecla si na zadek. Jen tak tak se vyhnula tomu, aby se jí kořeny neotřely o tvář. Její pohyb však uvolnil kus hlíny a štěrku. Zkřížila paže nad hlavou, aby ji nezasáhl, zatímco se valil ze svahu.

S kořeny obřího stromu za sebou ustupovala, dokud necítila, že se ho dotýká. Spadla další hlína a štěrk. Pohlédla na Saru s foťákem. „Doufám, že to vyfotíš rychle, nebo tu skončím pohřbená. Vlasy už se mi za něco zachytily.“ Zvedla ruku, aby je uvolnila, ale byly pevně omotané. Ať už je drželo cokoliv, nevypadalo to jako větev, ovšem bylo to hladké a tvrdé.

„Jsem velice rychlá.“ Sara stiskla spoušť a pak ustoupila doleva. Najednou se zarazila, odtáhla foťák od oka a zadívala se na Kate. „Zůstaň, kde jsi, a nehýbej se.“ Zněla, jako by někoho varovala, aby nevstupoval na minové pole.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Kate.

„Nehýbej se!“

Jack zvedl Katin druhý sandál. Když uslyšel Sařin tón, otočil se na berlích, aby se na ni podíval, a pak zíral s očima vytřeštěnýma, z tváře mu vyprchala veškerá barva. „Ani se nehněte,“ řekl tiše. Mluvil uklidňujícím hlasem, jako by říkal: „Věřte mi.“

Kate poslechla oba. Ztuhla na místě. Bez hnutí.

Sledovala, jak Jack přistupuje k okraji jámy, jako by se chystal do ní slézt.

„To ne –,“ zvolaly obě ženy najednou.

Jack upíral oči na Kate a na uklidněnou se usmál. „Ty jsi příliš malá.“ Mluvil na Saru. „Bláto by tě celou spolklo, takže tam vlezu já.“

Kate se nepohnula, zatímco se k ní Jack belhal. Zastavil se pár centimetrů od ní, vložil si zablácené berle pod paže a sáhl na její vlasy.

„Teď vás z toho vymotám,“ řekl jí tak klidně, jako by ji držel jen lístek na větvičce.

Sara vyndala mobil a telefonovala. „Daryle, musíš sem okamžitě přijet.“ Nadiktovala adresu. „Ano, hned!“ Poslouchala. „Je mi zatraceně jedno, kam dneska večer jdeš nebo kolik medailí na tebe připíchnou. Hned! Chápeš to?“

Kate se dívala na Jacka, jeho tvář byla jen pár centimetrů od její. Ruce měl podél její hlavy, prsty se snažil odmotat její vlasy do toho, do čeho se zapletly. „Ráno jste se zapomněl oholit.“

„Dneska není neděle. Vsadím se, že Stewart se holí každý den.“

„Samozřejmě.“ Snažila se, aby se jí netřásl hlas. Co to má ve vlasech? Hada? Nějakého obrovského floridského brouka? Hlavou jí probleskly všechny filmy s Indiana Jonesem. Nemůže to být aligátor, že ne?

„Tak,“ řekl Jack. „Hotovo.“

„Zabil jste to?“

„To udělal někdo jiný než já.“

„Co to má znamenat?“

Otočil se na berlích, přitom očekával, že ho bude následovat, ale Kate se ohlédla na kořeny stromu a zalapala po dechu. Tam, kde se jí zapletly vlasy, byla lidská lebka a vedle ní další. Z hlíny vyčuhovaly další kosti. Byly odhaleny dvě kostry. Velký strom obalil kořeny kolem kostí jako milující prsty.

„Jacku,“ hlesla Sara.

Ohlédl se zpátky na Kate a vykročil k ní. Podal jí berli, pak jí položil paži kolem ramen. „Pomohla byste mi odsud?“

Věděla, že žádnou pomoc nepotřebuje, ale srdce jí bušilo tak prudce, že byla vděčná za jeho uklidňující paži.

S Jackovými berlemi, s jeho nohou v sádře a Katinýma bosýma nohama pomalu postupovali v bahně. Když se vyškrábali z díry, Kate se posadila a očistila si ruce o trávu. Jack se svalil vedle ní.

Oba zírali na lebky a kosti zamotané v kořenech stromu. Byl to děsivý pohled. Kosti jako by stromu patřily, objímal je, hladil je… chránil je. Kdyby se je někdo pokusil vyndat, strom vypadal, jako že ho celého spolkne.

Sara se postavila za ně, její fotoaparát neustále cvakal. Zarazila se, jen aby vyměnila baterky. „Daryl je na cestě.“ V další vteřině zaslechli v dálce sirénu. „Ať jde k čertu! Celé město se přijde podívat, co se to děje.“

„Kdo to byl?“ zašeptala Kate s očima přišpendlenýma na kosti.

„Nemám tušení,“ řekl Jack. „Vypadá to, že byl ten strom vysazený na – na nich.“

Sara se posadila vedle Kate a zvedla foťák. „Podívejte se na tohle.“ Zvětšila snímek na obrazovce, aby ukázala lebku, jež se zamotala Kate do vlasů. „Je to to, co si myslím, že to je?“

Jack vzal přístroj a s Kate dali hlavy dohromady, aby se podívali. „Je tam dírka,“ hlesla Kate.

„Po straně lebky. Vypadá to, že tam toho člověka někdo praštil,“ konstatoval Jack.

„Mohl to být ten strom,“ uvažovala Kate.

Sara a Jack se na ni zadívali. Ani jeden tomu nevěřil.

Jack se zamračil. „Nezačnete tady křičet jako dvě hysterky, že ne?“ Zvedl foťák. „Jestli ano, tak rychle. Ukažte mi, jak se s tím natáčí, ať vás můžu dát na YouTube.“

„To není legrace,“ namítla Sara. Siréna už byla slyšet před domem a pak byla vypnuta. „Šerif už je tady.“

Kate vstala a pomohla Jackovi s jeho zablácenými berlemi, společně došli dopředu.

Vedle Jackovy staré dodávky stálo zaparkované tmavě zelené a bílé auto, z úřadu šerifa okresu Broward.

Vystoupil z něho muž ve smokingu. Bylo mu přes padesát, byl průměrně vysoký, s řídnoucími vlasy a rostoucím bříškem. Mračil se tak usilovně, že měl staženou celou tvář. „Za třicet minut bych měl být v Miami. Doufám, že to stojí za to.“ Jeho hlas zněl jako vrčení namířené na Saru.

„Stojí,“ potvrdila Sara. „Pojď a podívej se.“

Zatímco procházel kolem Jacka, řekl: „Daří se ti zůstat střízlivý, Wyatte?“

Kate uviděla, že Jackova tvář zrudla takovým vztekem, až to vypadalo, že šerifa praští. Vstoupila mezi ně. „Zdravím! Já jsem Kate, Sařina neteř. Je od vás moc milé, že jste se přijel podívat na to, co jsme našli.“ Vzala ho za paži ve smokingu. „Mám pocit, jako bychom šli na nějaký večírek.“

Muži chvíli trvalo, než se mu změnila nálada, ale pak se na Kate usmál a položil svou ruku na její. „Vy musíte být dcera Randala Medlara.“

„To jsem.“ Překvapilo ji, že slyší otcovo jméno, ale usmála se tak vřele, jak jen dovedla. Když došli k okraji jámy, spustila paži.

Sara vypadala, že se snad začne smát tomu, co Kate udělala. Ale Jack se mračil jako padouch v akčním filmu.

„Tohle je ten problém.“ Kate ukázala na kořeny vysokého stromu.

Daryl na to zíral, očividně si nebyl jistý, co vidí. Ale po chvíli pohlédl na Saru. „Někdo vysázel strom na starém pohřebním pozemku. To se děje neustále. Zítra sem pošlu koronera, aby kosti vzal a pohřbil je někde jinde.“ Odvrátil se, jako by chtěl odejít.

„V jedné lebce je díra,“ prohlásila Sara. „Jako by byl někdo zasažen do hlavy nějakou zbraní.“

„Saro.“ Ten muž zněl, jako by mluvil s dítětem. „Nesnažíš se tohle celé proměnit v jednu z knížek, co píšeš, že ne? Láska pod kořeny stromu. Nebo něco takového?“ Ušklíbl se.

Jack, který se nyní už ovládal, stál vedle Sary. Když chtěla promluvit, položil jí ruku na rameno.

Šerif si urovnal manžety a zadíval se na Kate. „Myslím, že bych se měl představit. Jsem šerif Daryl Flynn. Moje matka byla Kirkwoodová.“

Kate poznala, že to znamená něco místního. „Jako Tayla,“ podotkla. „Pracuju pro ni.“

„Je to sestřenice mé matky a moc tomuhle městečku pomohla. Vy jste to děvče, které pozval Alastair Stewart na rande, je to tak?“

Kate přikývla, ohromená rychlostí místních drbů.

„To je dobře. Díky pěkné dívce, jako jste vy, by se mohl přestěhovat zpátky. Vrátí tomuhle městečku zase úroveň.“ Zabodl pohled do Sary. „Jen škoda, že byl ten dům odebrán jeho rodině.“

Kate se nadechla. Žádný dům nebyl nikomu „odebrán“.

„Tys to neslyšel?“ opáčila Sara. Jack měl stále položenou ruku na jejím rameni. „Mám v plánu mu ten dům vrátit, protože on je, však víš, Stewart, zatímco já jsem jenom Medlarová. Bude mi ctí to udělat.“

Šerif vypadal, jako by si nebyl jistý, jestli žertuje, nebo ne. „Musím jít. Mám dneska pronést přípitek, takže se nesmím opozdit.“ Vzal Kate za ruku a podržel ji ve svých. „Uděláte dobře, když se budete držet Stewarta.“ Krátce pohlédl na Jacka, aby dal jasně najevo, od koho by se naopak měla držet dál. „Spojení se Stewartem by mohlo znamenat, že v tomhle městečku něco dokážete.“

Kate se zachichotala jako dívenka. „Navzdory faktu, že jsem Medlarová?“

Šerif se tomu zasmál a podíval se na Saru. Kate přitom stále držel za ruku. „Je vážně chytrá. Chápe rychle. Měla by ses od ní učit.“ Pustil Katinu ruku a vykročil k autu. „Pošlu sem koronera – nebo někoho – hned zítra ráno. Dobrou noc vám přeju.“ Pohrdavě se zadíval na Jacka, nastoupil do auta a nastartoval.

Když se Sara pohnula, Jack upustil berle na zem a popadl ji kolem pasu, zády k sobě.

„Nech mě, ať ho praštím,“ prohlásila Sara. „Jenom jednou. Prosím. Co mě přimělo, že jsem se sem vrátila? Je to tady pořád jako na střední.“

Jack ji držel, dokud šerif neodjel z dohledu. „Co kdybys pořídila pár fotek v domě? Zbývá asi tak jen hodina světla.“

Sara nic neřekla a vešla do domu.

„Bude v pořádku?“ zeptala se Kate.

„Jasně,“ řekl Jack. „Jenom potřebuje být chvíli sama, aby se uklidnila. Celé roky dávala autogramy a poskytovala rozhovory, takže návrat sem je tak trochu jako kulturní šok, když ji nepovažují za tu nejlepší. Ale naštěstí pro Lachlan už tu zbylo jen pár těch bigotních osob ze starých časů. Naneštěstí je však jedním z nich právě šerif.“

Hrábl do Sařina batohu a vytáhl malý foťák. Byl černý se stříbrným krytem a s číslicemi a tlačítky.

„Vypadá to jako něco, co by používal James Bond.“

Jack se uculil. „Taky mě to napadlo, když jsem ho uviděl poprvé. Ale je moderní a digitální. Chci udělat pár záběrů těch lebek zblízka.“ Sklopil pohled na její zablácené nohy. „Mohla byste mi pomoct?“

„Určitě.“

„Nebojíte se?“

„Lidi jako šerif mě děsí mnohem víc než pár kostí.“

Souhlasně přikývl a spustil se do velké jámy, pak jí pomohl dolů.

Když došli ke kořenům, sledovala ho, jak upravuje tlačítka a čudlíky. „Měla jsem dojem, že to s foťákem moc neumíte.“

„Prosím, neříkejte Saře, že rozeznám aperturu od závěrky.“

„Žárlila by?“

„Něco horšího. Musel bych fotit já. Stal by se ze mě její fotografický asistent a musel bych nosit ty její dvacetikilové batohy plné objektivů. Když mi minule řekla, abych něco vyfotil, nechal jsem kryt na čočce. Řekl jsem, že radši použiju svůj mobil. Dala mi pak desetiminutovou přednášku, jak se má co fotit.“

Zvedl berle, jednu jí podal, o druhou se opřel a začal pořizovat snímky. Světlo rychle ubývalo.

Kate věděla, že se snaží odlehčit atmosféru po tom, co šerif řekl, ale chtěla se dozvědět víc. „Vypadá to, že vy a já, Wyattové a Medlarové, patříme v tomhle městečku k těm nejpodřadnějším.“

Jack se pousmál, ale bylo to nucené a v čelisti mu cukal sval. „To je pravda. Vychovával mě nevlastní otec, Henry Lowell, ale stejně to nevymazalo –“

„Vašeho otce? Alastair mi o něm vyprávěl.“ Poznala, že se to Jackovi nelíbí, a snažila se to zamaskovat. „Alastair o vás mluvil jenom v dobrém. Až na to, že jste prý ošklivý.“

Jack se neusmál. „Rozhodně nevypadám jako nějaký blonďatý Viking.“

„Přeháněla jsem, abych matku rozptýlila.“ Ztlumila hlas. „Vzpomínky mé matky na tetu Saru neodpovídají tomu, jaká je teď.“

„Jestli jste si myslela, že je Sara osina v zadku, proč jste sem jezdila? Kvůli jejím penězům?“

Kate po něm střelila pohledem, který ho rozesmál. „Vlastně jsem se chtěla něco dozvědět o svém otci. Teprve nedávno jsem zjistila, že měl sestru. Peníze a sláva s tím nemají nic společného. A navíc jsem potřebovala změnu. Prostě se to všechno objevilo ve správnou dobu.“ Odmlčela se. „Co je tohle?“

Jack se díval do hledáčku. „Co myslíte?“

„Tamhle. Vlevo. Vyčuhuje to z hlíny.“

Podíval se, ale nic neviděl, ovšem světlo z jeho úhlu bylo jiné. Kate, stále s berlí v ruce, se přebrodila na druhou stranu. „Až se vrátíme, namočím si nohy do lavoru s horkou vodou. Potrvá hodiny dostat to bláto zpod nehtů.“ Sklonila se a palcem a ukazováčkem zvedla to, co viděla. Bylo těžké určit, co to je. Plahočila se zpátky k Jackovi.

„Kosti vás neděsí, ale bláto jo?“

„Včera večer mi trvalo dvě hodiny, než jsem si ostříhala a upravila nehty, takže ano, to bahno mě pěkně štve.“

Jack vzal tu věc z jejích prstů, přiložil si ji k tričku a otřel. „Určitě jste to neupustila, když jste odsud utíkala po tom, jak jsem vám odmotal ty vlasy? Co jste si myslela, že vás chytilo? Aligátor?“

„Samozřejmě že ne!“ vyhrkla až příliš rychle.

Očividně ho to pobavilo. „Neumí lézt po stromech. Jsou –“ Podíval se na to, co očistil. Jeho výraz ve tváři se vmžiku proměnil ze škádlivého na čistou nekontrolovatelnou hrůzu.

„Co to je?“

Jack tam jenom tak stál. Beze slova zíral.

Musela mu rozevřít prsty, aby zjistila, o co jde. Zvedla zlatý řetízek, na jehož konci byl přívěsek s písmeny CM.

„Cheryl Morrisová,“ zašeptal. „A já ji miloval.“ Obrátil se a vyrazil k okraji jámy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalá vražda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.