The Winter Soldier

Copyright © Daniel Mason, 2018

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-560-8

Věnuji Sáře

TOTO JE FIKTIVNÍ DÍLO. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorovy fantazie nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať žijícími nebo mrtvými, s událostmi, institucemi či dějišti je čistě náhodná a nebyla autorem zamýšlena.

Poznámka překladatele:

Historicky zažité varianty k místopisným názvům:
Přemyšl (Przemyśl), Tarnov (Tarnów), Zámostí (Zamość),
Řešov (Rzeszów), Jaroslav (Jaroslaw), Sambir (Sambor).

U větších měst jako Krakov a Lvov jsem automaticky zvolil český přepis,
u menších jsou z pohledu Lucia, který je polské národnosti,
patrně lepší polské názvy.

Jistá zalíbení mívají nešťastný osud.

—Andre Leri, 1918 Commotions et émotions de guerre

1.

Severní Uhry,

Únor 1915

Nacházeli se pět hodin jízdy východně od Debrecínu, když vtom vlak ještě kousek před nádražím zastavil na pusté planině.

Stalo se to bez ohlášení, dokonce se ani neozval hvizd píšťalky. Nebýt sněhem ověnčené cedule, vůbec by nepoznal, že dorazili do cíle. Pospíchal, aby stihl vystoupit. Popadl své zavazadlo, plášť, šavli a prodíral se mezi lidmi, kteří zaplňovali chodbu na nádraží. Vystupoval jako jediný pasažér. O něco dál v řadě vagónů dva nosiči vyložili na sníh dvě bedny, načež zase naskočili do vlaku. Přitom plácali rukama o sebe, aby se zahřáli. Pak zařinčely řetězy a vagóny se daly  do pohybu. Jak souprava nabírala rychlost, rozvlnila mu těžký vojenský kabát a zvířila sníh okolo kolenou.

Husara našel v nádražní budově, i s koňmi, které přivedl ze zimy. Uši jim pocukávaly pod nízkým stropem a jejich protáhlé tváře visely nad lavicí, kde seděly tři rolnice, ruce sepnuté na vystouplých, zavinutých břichách, jako když tlouštíci spokojeně odpočívají po dobrém jídle. Nohy jim volně visely těsně nad podlahou. Žena, kůň, žena, kůň, žena. Husar tam jen stál a mlčel. Lucius si vzpomněl, jak ve Vídni pozoroval pluky na přehlídce, vojáky s chocholkami na přilbách a barevnými šerpami. Tenhle muž byl oblečený v tlustém šedém kabátě a na hlavě měl obyčejnou čapku z prodřené a zalátané kožešiny. Pohybem ruky pokynul Luciovi k sobě a podal mu uzdu jednoho koně, načež zamířil s druhým ven. Kůň za chůze švihl ocasem, a zatímco procházel pod habsburskou dvouhlavou orlicí nad dveřmi, otřel se žíněmi o ženy.

Lucius zatáhl za opratě, ale jeho klisna kladla odpor. Hřbetem jedné ruky – té zlomené – ji pohladil po krku a druhou zatahal za řemen. „Pojď,“ zašeptal nejprve německy a potom polsky. Její zadní kopyta se konečně odlepila od ledu a zmrzlé mrvy. Husarovi ve dveřích řekl: „Musel jste tady čekat dlouho.“

Byla to taky poslední věc, kterou vyslovil. Venku si husar stáhl přes obličej koženou masku s proříznutými štěrbinami na oči a nozdry, aby ho chránila před zimou. Lucius v tlustých rukavicích zápolil se šálou a nemotorně si ji omotal okolo obličeje. Poté nasedl na koně a na klín si položil své jediné zavazadlo. Tři staré ženy je zevnitř zvědavě pozorovaly, dokud husar nezavřel dveře. Vaši synové nepřijedou, chtěl jim říct Lucius. Rozhodně ne ve stavu, v jakém byste je rády viděly. V tuhle dobu by se sotva někde našel mladý muž se dvěma nohama, který by se nepokoušel prolomit obklíčení Przemyśle.

Husar se beze slova rozjel poklusem k severu. Pušku vodorovně položenou přes sedlo, šavli u pasu. Lucius se ohlédl směrem k nádraží, ale vlak byl už dávno pryč. Koleje se začínaly ztrácet pod sněhovými vločkami.

Následoval husara. Kopyta jeho klisny klapala pod šedou oblohou na zmrzlé zemi. V dálce se ve víru vánice zvedaly hory. Tam někde byly Lemnowice a plukovní nemocnice Třetí armády, u které měl sloužit.

Bylo mu dvaadvacet. Byl neklidný, nesnášel hierarchii a nemohl se dočkat, až dokončí vzdělání. Tři roky studoval o samotě v knihovnách, oddaný medicíně a vážný jako mnich. Na okrajích jeho skript se vlnil cibulový papír, který vždy olízl a přilepil na stránku. V prostorných sálech vybavených lesklými promítačkami jim na diapozitivech ukazovali, co dokáže napáchat tyfus, spála, lupus, mor. Naučil se zpaměti příznaky kokainismu a hysterie, věděl, že při otravě kyanidem je dech cítit po mandlích a že šelestění zúžené aortální chlopně je slyšet v krku. Ve vázance a saku, vždy čerstvě vyžehlených na ten den, dlouhé hodiny shlížel ze závratných výšek chirurgického sálu a natahoval krk, aby viděl přes vlnící se hloučky spolužáků, přes úhledně učesané hlavy starších studentů, přes mladší profesory, přes chirurgické asistenty a přes chirurgický závěs až dolů do otevřené rány. Když byla vyhlášena válka, každou noc se mu o chirurgickém sálu zdávalo: dlouhé, tíživé sny, v nichž se ocital se středověkými nástroji nad groteskně vyhlížejícími střevy. A vyjímal nemožné orgány, napůl lidské, napůl prasečí. (Zaučoval se totiž na zbytcích od řezníka.) Jedné noci se mu zdálo o odnětí žlučníku. Vjem vlhkého, těžkého tepla z jater byl tak jasný, že se vzbudil s jistotou, že by tenhle zákrok zvládl sám.

Ačkoli jeho oddanost neznala mezí, její původ stále zůstával záhadou. Jako dítě užasle zíral na voskové modely mrtvol v Anatomickém muzeu, ovšem stejně užasle na to hleděli i jeho tři bratři a žádný z nich se pro Hippokratovo umění nezapálil. Mezi svými předky by hledal doktora marně, ať už v rodině Krzelewských z jižního Polska nebo mezi lidmi z matčiny strany, tam už vůbec ne. Občas ho zahnala do úzkých nějaká pávice při některé z těch nesnesitelných recepcí, a to si musel útrpně vyslechnout blahosklonnou řeč o tom, jak vznešené je povolání lékaře a že jednoho dne bude za svoji dobrotu odměněn. Dobrota ho však nezajímala. Jeho nejlepší odpovědí na otázku, co ho pohání při těch nekonečných hodinách studia, byla radost ze studia samotného. Nebyl typem člověka, kterého by přitahovala náboženská oddanost, nicméně právě v náboženství nacházel ta pravá slova: zjevení, epifanie, zázrak božího stvoření, potažmo to, jak boží stvoření selhávala.

Samotné studium: alespoň tuhle odpověď dával lidem ve chvílích svého největšího nadšení. A existoval ještě jeden důvod, proč šel na medicínu, důvod, nad nímž se zamýšlel později v oněch hodinách, kdy ho tížily pochybnosti. Ze dvou studentů, které by nazval přáteli, byl Feuermann synem krejčího, zatímco Kaminski, který nosil brýle bez čoček, jen aby vypadal starší, pobíral stipendium od Milosrdných sester. Ačkoli o tom nikdy nemluvili, Lucius věděl, že všichni tři šli na medicínu s vyhlídkou sociální mobility. Pro Feuermanna a Kaminského to znamenalo pohyb vzhůru: ze slumů Leopoldstadtu a charitativní školy. Pro Lucia, jehož otec pocházel ze starobylé polské rodiny, která odvozovala svůj původ od Jáfeta, syna Noema (ano, tamtoho Noema), zatímco v matčiných žilách kolovala tatáž modrá krev jako v žilách slavného osvoboditele Vídně a zachránce západní civilizace Jana Sobieského, krále polského, velkovévody litevského, rusínského, pruského, mazovského, žmuďského, livonského, smolenského, kyjevského, volyňského atd. atd. – inu, pro Lucia tato mobilita neznamenala pohyb vzhůru, nýbrž ven.

Ne, nepatřil mezi ně od samého začátku, náhodné šesté dítě, které se narodilo roky poté, co lékař matce sdělil, že už neotěhotní. Nebýt věrné podoby po otci – urostlém muži s mohutnými tlapami, pletí bledou jako alabastr a kšticí světlých vlasů jako Islanďan, jenž měl už v dětství srostlé obočí jako stařec –, byl by si kladl otázku, jestli není synem někoho jiného. Ovšem ruměnce, jež otci propůjčovaly vzhled zdravím kypícího rytíře, který si právě sundal turnajovou přilbu, působily na Luciově tváři spíše jako skvrny rozpaků. Když sledoval své bratry a sestry, jak se ladně nosí na matčiných recepcích, nešla mu do hlavy ta nenucenost, ta ladnost, ta jejich síla. Ať se snažil sebevíc – třeba svíral v kapse kamínek jako připomínku, že se má usmívat, psal si seznamy „konverzačních témat“ –, spontánnost mu stále unikala. Před večírkem se vplížil do salónku a na každé umělecké dílo si připevnil nějaký nápad na konverzaci: když uviděl portrét Sobieského, měl hovořit o létě; Chopinova busta ho měla přimět, aby rozprávěl o škole. Ale ať se připravoval jakkoli důkladně, vždycky se to stalo: nastala trapná chvilka, odmlka, – jen vteřinka – jen maličký zádrhel – než – promluvil. Dokázal zlehka proplouvat proměnlivou choreografií hebkých dámských šatů a nažehlených jezdeckých kalhot, ovšem jakmile se přiblížil k hloučku ostatních dětí, jejich nenucený smích vždy utichl.

Často si říkal, že kdyby vyrostl v nějaké jiné době či na jiném místě – mezi odlišnými, tichými lidmi –, jeho nejistoty by si nikdo nevšiml. Jenže ve Vídni, mezi výřečnými, kde frivolnost povýšili na víru, si Lucius uvědomoval, jak druzí vidí, že se zadrhává. Lucius: už to jméno, které mu vybral otec po legendárních římských králích, samo o sobě znamenalo výsměch; byl totiž vším jen ne světlem. V den svých třináctých narozenin byl už tak zděšený z matčina nesouhlasu a tak nejistý, že se bál říci cokoli. Jeho úzkost se nyní začala projevovat chvěním rtu, nervózním poškubáváním prstů a nakonec koktáním.

Zpočátku ho obviňovali, že to předstírá. Koktavost se objevuje v dětství, řekla mu matka, ne u chlapce jeho věku. Když byl sám, tak nekoktal, ani když mluvil o svých vědeckých časopisech či o ptačím hnízdě, které pozoroval za oknem. Koktání na něj nepřišlo ani u akvária v areálu Císařských zoologických sbírek, kam chodil, aby dlouhé hodiny hleděl na Grottenolm, slepé, průsvitné mloky z jihu monarchie, na nichž mohl člověk pozorovat téměř magické pulzování krve.

Konečně matka připustila, že může být něco v nepořádku, a najala odborníka z Mnichova, který se proslavil svou Učebnicí poruch řeči a jazyka a kovovým zařízením zvaným Zungenapparat. Izolovalo labiální, palatální a glotální pohyby, a slibovalo tak nápravu hlasu a řeči.

Doktor dorazil jednoho teplého letního rána, a když přicházel, hryzal si záděru. S pobrukováním dítě vyšetřil, prohmatal mu krk a nahlédl do uší. Následovala měření, kyselé prsty šmátraly Luciovi po dásních. Matku to začalo nudit a odešla. Konečně přišel na řadu aparát a doktor chlapci řekl, ať zazpívá písničku „Šťastný tramp“.

Zkusil to. Svorka mu přiskřípla rty. Do jazyka se zaryly hroty a hoch vyplivl krev. „Hlasitěji!“ křičel doktor. „Funguje to!“ Matka se vrátila a zjistila, že její syn vyje jako pes a z pusy mu vychází rudá pěna. Lucius se díval z jednoho na druhého – na matku – na doktora – na matku – na doktora – a zdálo se mu, že matka je stále větší a rudější a doktor menší a bledší. Ach, ty nemáš ponětí, do čeho ses dostal, myslel si chlapec s pohledem upřeným na doktora. A začal se chichotat – což s nasazeným Zungenapparatem nešlo právě snadno.

Druhý doktor se ho pokoušel zhypnotizovat. Neuspěl a předepsal mu sledě na orální lubrikaci. Třetí mu vzal do dlaně varlata a prohlásil je za dostačující, nezaznamenal však žádný pohyb, když chlapci ukázal mezzotinty z Roztodivných aktivit na Caligulově dvoře nebo růžovou gymnastiku ze Skutečných tajemství kláštera. Nato si vytáhl zápisník a naškrábal do něj „nedostatečnost žlázy“. Potom něco šeptal Luciově matce.

Za týden přiměla matka otce, aby ho vzal do domu, který se specializoval na panice a měl osvědčení o styku bez syfilidy. Tam ho zamkli do luxusního apartmánu ve stylu Ludvíka II. s nějakou vesnickou dívkou z Chorvatska, nastrojenou jako zpěvačka z komické opery. Jelikož pocházela z jihu, Lucius se jí zeptal, jestli někdy slyšela o jeskynním mlokovi. Ano, řekla a její vystrašená tvář se rozzářila. Její táta tyto malé mloky kdysi sbíral a prodával do různých akvárií monarchie. Potom se obě děti podivovaly, jaká je potkala náhoda, protože jeden z Luciových oblíbenců v zoologické sbírce zrovna ten týden nakladl jikry.

Když se ho pak otec zeptal: „A udělal jsi to?“, Lucius odpověděl: „Ano, tatínku.“ A otec: „Nevěřím ti. Co jsi udělal?“ A Lucius: „Udělal jsem, co jsem udělat měl.“ A otec: „Co to bylo?“ A Lucius: „To, co jsem se učil.“ A otec: „Co ses učil, chlapče?“ A Lucius, jenž si vzpomněl na jeden sestřin román, odpověděl: „Udělal jsem to vášnivě.“

„Tohle je můj syn,“ prohlásil otec.

V tichosti snášel recepce pořádané rodiči, dokud mu nedovolili vzdálit se. Byl by je vynechával úplně, ale matka řekla, že hosté by si mysleli, že je jako Walentyna Rozorovská, která ukrývala svoji zmrzačenou dceru v bedně. A tak Lucius matku poslušně následoval, když obcházela hosty. Byla evidentně pyšná na svůj útlý pas a Lucia napadlo, že někdy si ho drží u sebe jen proto, aby od jiných žen slyšela poznámky typu: „Agnieszko, po šesti dětech – a pořád tak atletická postava! Jak je to možné?“ Nic jí nemohlo udělat větší radost.

Vždyť má korzet! měl sto chutí zakřičet. Tahle konverzace mu naháněla husí kůži. Komentáře, které se vztahovaly k jeho narození, mu připadaly vulgární, jako kdyby jí skládaly komplimenty na genitálie. Vždycky se mu ulevilo, když stočila řeč na hudbu a architekturu. Také projevovala zvláštní zájem o paničky průmyslníků a ptala se, kam že to jejich manželé cestují. Teprve až byl o něco starší, uvědomil si, jak bylo tohle vyptávání vypočítavé a naprosto bezcitné.

Král je pořád na lovu a královna stále těhotná, koloval po rodině vtípek jako parafráze na Goetha. On si však myslel: Tahle královna je v mnoha směrech to i to. Jeho mlsného otce, majora u kopiníků, střelili do boku Italové v bitvě u Custozy a od té doby hodlal strávit zbytek života šťastným lenošením na posádce v Krakově, popíjením slivovice a zdokonalováním se v ruční stínohře, aby měl čím strašit své děti. Válečný hrdina se bál, aby mu tuhle idylku nic nenarušilo, a snažil se před svou ambiciózní nevěstou utajit rodinné doly. Železo? Tam? To si vážně děláš legraci. Třesky plesky. Měď? Ale miláčku, to jsou jen hloupé fámy. Cože, kdo ti co napovídal o zinku?

Znal svou ženu příliš dobře. Jen co se dostala k účetnictví, už se po jižním Polsku nesl ohromný randál. Během tří let Krzelewského doly přešly od výroby knoflíků na armádní uniformy a mosazi na její trumpety k produkci oceli a železa pro novou železnici do Zakopaného. Zakrátko už se z popudu ženy stěhovali do Vídně, aby lépe podchytila samo srdce monarchie. Bylo to jen příhodné, říkávala s oblibou. Vídeň byla její rodině dlužná od té doby, co Sobieski vyhnal z Rakouska Turky.

Takhle se samozřejmě mluvilo jen v soukromí. Na veřejnosti dlouho neotálela a začala se obklopovat nezbytnými císařskými ozdobnými doplňky. Jejich krbové římsy brzy zdobila památeční keramika z jubilejní oslavy Franze Josefa. Nechala se portrétovat u Klimta, nejprve s Luciem po boku, ale potom jí učarovaly zlaté motivy na portrétu Adele Bloch-Bauerové, a nechala Lucia zamalovat. Z jejich dynastie vlkodavů – Puszysty I. (1873–1881), Puszysty II. (1880–1887), Puszysty III. (1886–1896), Puszysty IV. (1895–1902) atd. – žádný nepocházel od nikoho jiného než od milovaného Shadowa císařovny Sissi.

S výjimkou nejstaršího se každé z jejích dětí narodilo ve Vídni. Władysław, Kazimierz a Bolesław, Sylwia a Regelinda: jména jako procesí polských svatých. Když Luciovi táhlo na dvacet, všechny se odstěhovaly. Později se dozvěděl, že mezi nimi byly neshody, hluboké neshody, ačkoli měl po většinu dětství dojem, že jejich jednotu nemůže nic narušit. Muži pili a ženy hrály velmi dobře na klavír. Muži, kteří se s jeho otcem vytráceli na časně ranní lovy z rodinných sídel v Polsku a Uhrách, pili hodně.

Proto ho nepřekvapila matčina reakce, když oznámil svůj záměr studovat medicínu. Řekla, že je to obor pro kariéristy.

Odvětil, že mnoho synů ze šlechtických rodin se stalo doktory. Odpověď znal ještě dříve, než vyšla z jejích stažených, tenkých rtů.

„Ano. Ale náš typ doktora není typem doktora, jakým budeš ty.“

Nakonec se obměkčila. Znala jeho omezení lépe než kdo jiný. Zpočátku se cítil osamělý, studentské spolky německých mediků pro něj byly uzavřené. Tehdy zastihl Feuermanna a Kaminského, jak tiše sedí stranou, ulíznuté neposlušné vlasy, upravené kravaty, snažili se skrýt své rozpaky, zatímco ostatní studenti se v hloučcích vesele smáli.

Od prvního dne se Lucius naplno vrhl do studia. Na rozdíl od svých dvou společníků, kteří předtím studovali na obchodně zaměřené Realschule, kde získali základy přírodních věd, se Lucius vzdělával pod vedením guvernantky především v řečtině a latině. Kamarádům řekl, že jeho studium zoologie a botaniky skončilo u Plinia. Když se tomu smáli, divil se, protože to nemyslel jako vtip. Poté předstíral, že o Darwinovi nikdy neslyšel, a rád pronášel věty typu: „Celá ta záležitost s gravitací je naprosto šílená.“ Doučovacím lekcím se však nebránil. Okouzlovala ho sborová recitace linnéovské klasifikace i zářivé Crookesovy trubice, které sloužily k názorným ukázkám ve fyzice, zatímco řady bublajících Erlenmeyerových baněk mu připadaly jako menší alchymie.

Jestliže miloval Medicínu – ano, to bylo to slovo, ta závrať, ta kráska žárlivě střežící své vnady před početnými ctiteli, ta honba za stále fantastičtějšími tajemstvími, do nichž se člověk slastně nořil –, jestliže miloval Medicínu, pak jistě nečekal, že Ona bude jeho city opětovat. Na počátku si všiml pouze jedné věci: když hovořil o Ní, koktání zmizelo. Zkoušky ho čekaly až na konci druhého roku studia, a tak jednoho chladného prosincového dne během třetího semestru se dostavil první náznak, že má – jako stálo v jeho ročníkovém hodnocení – „neobvyklý talent vnímat věci, které se nacházejí pod kůží“.

Přednášející toho dne, slovutný anatom Grieperkandl, byl z oné kasty emeritních profesorů, kteří věřili, že moderní lékařské novoty (jako mytí rukou) jsou projevem změkčilosti. Na jeho lekce studenti docházeli ve stavu všeobecné hrůzy, protože Grieperkandl každý týden vyvolal jednoho praktikanta, zapsal si jeho jméno do zápisníčku (vždycky šlo o muže; v přednáškové skupině bylo jen několik žen a Grieperkandl s nimi vždy zacházel jako se zdravotními sestrami) a podrobil ho inkvizičnímu výslechu ve věci arkán klinicky tak irelevantních, že by propadla i většina jejich profesorů.

Lucia si Grieperkandl vyvolal během přednášky o anatomii ruky. Zeptal se, jestli se na ten den připravoval – Lucius se připravoval –, jestli zná názvy všech kostí – Lucius je znal – a jestli by je nechtěl vyjmenovat. Starý profesor stál u něj tak blízko, že Lucius cítil z jeho pláště naftalín. Grieperkandl zarachotil čímsi v kapse. Měl tam pár kostí. Chce si Lucius jednu vybrat a pojmenovat ji? Lucius váhal; ze stupínků se ozýval nervózní smích. Pak opatrně strčil ruku do kapsy a jeho prsty spočinuly na nejdelší a nejtenčí kosti. Začal ji vytahovat, když vtom ho profesor chňapl za zápěstí. „Podívat se může každý hlupák,“ řekl. A Lucius zavřel oči a pravil scaphoideum, vytáhl kost a Grieperkandl pronesl: „Další,“ a Lucius řekl capitatum a vytáhl ji a Grieperkandl odvětil: „Tyhle dvě jsou nejdelší – to je lehké,“ a Lucius řekl lunatum a Grieperkandl: „Další,“ a Lucius říkal hamatum, triquetrum, metacarpale a každou postupně vytahoval, až nakonec zbývala maličká, zvláštní kostička, příliš krátká a tlustá, než aby to mohl být distální článek prstu, ani palce ne.

„Prst nohy,“ pravil Lucius a vzápětí si uvědomil, že mezitím propotil celou košili. „Je to malíček.“

Na třídu se sneslo ticho.

A Grieperkandl náhle nedokázal skrýt svůj žlutý úsměv, rozlévající se po tváři (neboť, jak později prohlásil, čekal sedmadvacet let, až mu tenhle vtip vyjde) a prohlásil: „Výborně, synu. Ale čí?“

Neobvyklý talent vnímat věci, které se nacházejí pod kůží. Ta slova si Lucius opsal do deníku – v polštině, němčině i latině, jako by právě objevil svůj epitaf. Povzbuzující myšlenka pro chlapce, který vyrůstal zmatený z těch nejjednodušších způsobů druhých lidí. Co když byla matčina prohlášení nepravdivá? Co když po celou tu dobu viděl jednoduše hlouběji? Když po dvou letech studia přišla první rigorózní zkouška, měl Lucius z celé skupiny nejlepší prospěch ve všech předmětech kromě fyziky, kde ho předčil Feuermann. Připadalo mu to nemožné. Řečtinu s guvernantkou málem vzdal, příčiny války o rakouské nástupnictví ho ani v nejmenším nezajímaly, pletl si císaře Fridricha Viléma s císařem Vilémem a císařem Fridrichem a zastával názor, že filozofie vytváří problémy tam, kde předtím žádné nebyly.

Do pátého semestru vstupoval s velikým očekáváním. Zapsal se na patologii, bakteriologii a klinickou diagnózu a v létě mu měly začít první přednášky z chirurgie. Avšak jeho naděje, že nechá knihy knihami a bude léčit opravdové, živé pacienty, byly předčasné. Nyní v těch samých ohromných sálech, kde kdysi poslouchal lekce o organické chemii, pro změnu sledoval z téže velké dálky své profesory. Když před ně přivezli nějakého pacienta – a i to bylo na úvodních přednáškách vzácností –, Lucius na něj sotva dohlédl, natož aby slyšel, jak se vyšetřují poklepem játra nebo pohmatem oteklé uzliny.

Někdy ho profesor vyvolal jako praktikanta. V neurologii zaujal místo vedle pacienta, dvaasedmdesátiletého zámečníka z italských Tyrol, který trpěl záchvaty a tak těžkou afázií, že jen drmolil „da“. Jeho dcera překládala lékařovy otázky do italštiny. Když se muž snažil odpovědět, otvíral a zavíral pusu jako malý ptáček. „Da. Da!“ říkal frustrovaně s tváří rudou jako rak, zatímco sálem se neslo užaslé a uznalé mumlání. Lucius pod tlakem agresivních otázek přednášejícího diagnostikoval nádor spánkového laloku. Snažil se u toho soustředit myšlenky na vědu a ne na to, jak je starcova dcera jeho přičiněním zoufalá. Rozplakala se a pořád se natahovala po otcově ruce. „Přestaňte!“ okřikl ji profesor a plácl ženu po prstech. „Narušujete výuku!“ Lucius cítil, jak mu hoří tváře. Nenáviděl doktora za to, jaké otázky před dcerou klade, a sebe nenáviděl za to, že na ně odpovídá. Zároveň však nechtěl vypadat, že je na straně pacienta, který špatně artikuluje a je slabý. Proto odpovídal důrazně a beze známky soucitu. Jeho diagnóza herniace mozkového kmene v počátečním stádiu a progresivního poškození dechových center s nevyhnutelnou smrtí vyvolala potlesk, jenž neustále sílil, až po chvíli přešel v bouřlivý aplaus.

Po tomto vystoupení ho někteří studenti oslovili s žádostí, aby vstoupil do jejich spolků. On však neměl na jejich nejapnosti čas. Nedokázal pochopit lenost těch, kteří si najímali umělce, aby se podle jejich kreseb naučili zpaměti anatomii mrtvol. Byl připravený postoupit dál, dotýkat se pacientů, otvírat je a odnímat jim jejich choroby. Frustrovaly ho dokonce i výukové semináře – věhlasného instruktora následovaly osmdesátihlavé davy a jen deseti nebo dvaceti z nich bylo dovoleno osahat si kýlu nebo nádor v prsu. Jen jednou jedinkrát zůstal sám s pacientem, Dalmatincem s vlasy jako chmýří, z jehož vnějších zvukovodů vytáhl tolik ušního mazu, že by z něj mohl vyrobit malou, ale funkční votivní svíčku. Muž, kterému patnáct let diagnostikovali hluchotu, na Lucia vyjeveně hleděl, jako by se právě vrátil sám Kristuspán. Lucia však jeho slova chvály, žehnání, plačtivé líbání ruky uváděly do rozpaků. Na tohle tak dlouho studoval? Tahání svinstva z uší? Pocit sklíčenosti ještě umocňoval fakt, že jeho vážený profesor připisoval hluchotu demenci.

Lucius se vrátil opět ke skriptům.

Tou dobou mu stačil už jen Feuermann. Brzy nechali ostatní být a studovali spolu sami, navzájem se tlačili ke stále vytříbenějším diagnózám. Biflovali se syndromy otravy, projevy málo známých tropických parazitů a zlomyslně aplikovali zaniklé fyziologické klasifikační systémy (frenologie, humoralismus) na ostatní členy své skupiny. Když Feuermann řekl, že dokáže diagnostikovat tucet chorob jen sledováním pacientovy chůze, Lucius opáčil, že on dokáže totéž jen posloucháním chůze. Následně si ti dva našli prázdnou chodbu a Lucius se postavil čelem ke zdi. Feuermann za ním přecházel sem a tam. Jeho kroky vytvářely zvuky plác-plác, smyk-buch, smyk-smyk a poté plesk-plesk. Odpovědi byly tyto: senzorická ataxie, spastická hemiplegie, parkinsonismus a zborcené klenby.

„A tohle?“ zeptal se Feuermann a jeho kroky udělaly ťapy-ťapy plesk.

To však bylo jednoduché.

„Tanec, ty mizero, chronický, s největší pravděpodobností terminální.“

„Jsem poražen!“ zaburácel Feuermann, zatímco Lucius, navýsost spokojený sám se sebou, začal rovněž stepovat.

Občas měl pocit, že Feuermann je jediný člověk, který ho chápe, a jen v jeho přítomnosti se cítil uvolněně. Byl to jeho přítel, pohledný muž, který se už těšil jisté pověsti mezi laickými sestrami, s nimiž rád flirtoval. Přesvědčily ho, aby si zašel do nevěstince na Alserstrasse, protože tam kdysi docházely legendy Billroth a Rokitansky. Feuermann pak Lucia učil, odvolávaje se na Strukturu a funkce genitálií ženy (Lipsko, 1824), o principu titillatio clitoridis. A přesto se spolu za ty dva poslední roky nebavili o ničem, co by aspoň částečně nesouviselo s lékařstvím. Feuermann se Lucia ani jednou nezeptal na jeho rodinu a odmítal každé pozvání, aby přijel na návštěvu a studoval u nich doma. A Lucius se nikdy nezajímal o to, co potkalo Feuermannovy rodiče, že museli utéct z vesnice poblíž ruské hranice, když byl jeho přítel ještě batole, ani nechtěl vědět, proč už nemá matku. Věděl jen to, že jeho otec je krejčí a vybavil svého syna obleky bezvadně ušitými ze zbytků látek.

Billroth, říkal Feuermann, večeřel po koitu kyselé okurky; Rokitansky si nikdy nesundal laboratorní plášť. Titillatio předepsal ve své době slavný van Swieten císařovně Marii Terezii na léčbu frigidity, a zachránil tím monarchii. A jednou Feuermann z ničeho nic prohlásil: „Třeba si jednoho dne budeme moci brát sestry.“ Lucius řekl, že je to podle něj prima nápad, a zeptal se, jestli četl Klammovu práci o bromidech na palpitace z neznámých příčin.

Ovšem ze všech případů, které Lucius studoval, jej nejvíc fascinovaly ty neurologické. Jak pozoruhodná byla mysl! Vnímat končetinu ještě léta po amputaci! Vidět duchy u postele! Vytvářet všechny příznaky těhotenství (naběhlé břicho, amenoreu!) jen na základě přání! To napětí, jaké pociťoval, když řešil ty nejobtížnější případy, bylo téměř sexuální. Všechny ty vzorce se vyznačovaly nádhernou jasností, možností lokalizovat tumor jednoduše podle toho, zda poškodil řeč nebo zrak, možností zredukovat složitost druhých lidí na architekturu jejich buněk.

Na univerzitě působil profesor Zimmer, který se v sedmdesátých letech proslavil pitvami talamu a později vydal knihu Radiologická diagnóza chorob hlavy. Byl to Feuermann, kdo ji objevil, a Lucius, kdo ji nedokázal odložit. Brzy už trávil nad výtiskem z knihovny tolik hodin, že si ho raději koupil.

Stránka za stránkou znázorňovaly radiografické snímky hlavy a obličeje. Malé šipečky ukazovaly růst nádorů a jemných vláskových fraktur. Naučil se rozeznávat tenké, klikaté švy, „turecké sedlo“, v němž spočíval podvěsek mozkový, a tmavší spirály spodiny lebeční. Oči mu však pořád klouzaly k hladké klenbě lebeční. Tam bylo světlo zamlžené, jako by do lebky vpluly obláčky dýmu. Nic k vidění… jen nezřetelné stíny v odstínech šedi a světlejší šedi, stínohra, která šálila zrak a nevydala žádné tajemství. A přesto! Myšlení nachází se zde, říkal si ohromeně. V tom šedém kouřmu sídlil strach, láska i paměť; tváře milovaných osob; vůně mokré celulózy; dokonce i představa laboratorního technika ve chvíli, kdy byl exponován film. Doktor Macewen z Glasgow, jeden z jeho bohů, nazval mozek temným světadílem. Před vynálezem radiografu mohl člověk vidět živý mozek jen v maličké perle zrakových nervů uvnitř oka.

Neohlášen navštívil Zimmera na katedře neurologie.

Pokud jde o to, co v knize chybí, říkal Lucius, sedící před starým profesorem v kabinetu, kde se až téměř ke stropu vršily různé vzorky a krabice se zásuvnými víky – co tam chybí, při vší úctě, Herr Professor Doktor, jsou znázornění cév. Kdyby tak někdo vynalezl elixír, který by radiograf dokázal zachytit, kdyby ho tak někdo vstříkl do tepen a zviditelnil ty spletité přítoky…, kdyby tak někdo dokázal rozptýlit tu mlhu…

Zimmer s vlasy jako žíně a přerostlými licousy profesora, kterého dávno odstavili, aby nezacláněl v oboru, si cosi olízl z monoklu, načež ho vyleštil a nasadil si na oko. Nevěřícně zíral na opovážlivého studenta. Na zdi za ním se vyjímaly portréty: Zimmerův profesor, profesor jeho profesora a profesor profesora jeho profesora. Úplně jako královská linie v medicíně, pomyslel si Lucius a chystal se, že bude vykázán do patřičných mezí. Avšak něco na netaktnosti mladého čahouna muselo starého pána zaujmout. „Vstřikujeme rtuť, abychom znázornili cévy u mrtvol,“ řekl konečně. „To ovšem u živých pacientů nelze.“

„A co vápník?“ zeptal se Lucius s pocitem mírné závratě, ale přesto pokračoval, „…jód, bróm – četl jsem, že kdyby člověk viděl cévy, mohl by sledovat proudění krve a viděl by tak obrysy nádorů, mrtvice, zúžené tepny –“

„Já vím, co byste viděl,“ řekl Zimmer břitce.

„Myšlenky,“ odvětil Lucius, zatímco starý pán naznačil konec návštěvy povytažením obočí, upuštěním monoklu a jeho zachycením v dlani.

Nicméně za dva týdny si ho Zimmer zavolal zpět.

„Začneme se psy. Roztok můžeme připravit zde a vstříknout ho u radiografu na škole radiologie.“

„Se psy?“

Zimmer musel vyčíst nejistotu ze studentova výrazu. „No ano, přece si na to nemůžeme vzít profesora Grieperkandla, že ano?“

„Profesora Grieperkandla? No to jistě ne, Herr Professor.“

„Naše závěry by tak nebyly takříkajíc zevšeobecnitelné, viďte?“

Lucius se zarazil. Možnost, že profesor Zimmerova postavení si utahuje z profesora Grieperkandlova postavení, byla tak nepředstavitelná, že Lucius si otázku vyložil zpočátku doslovně. Jenže co odpovědět? Ano by znamenalo, že souhlasí s vivisekcí svého bývalého lektora. Ne by zase naznačovalo, že proslulý anatom je natolik abnormální…

„Nebudeme tedy experimentovat na profesoru Grieperkandlovi,“ řekl Zimmer.

„Jistě že ne, Herr Professor!“

Lucius zkroutil sepnuté ruce. Načež Zimmer, očividně pobaven, otevřel na stole plechovku a strčil si do pusy bonbón. Další podával Luciovi přes stůl.

„Karamel?“

Prsty zahnědlé od tabáku byly cítit chloroformem. Vtom si Lucius na stole všiml otevřené sklenice s obsahem, který vypadal jako mozkový kmen.

Na okamžik zaváhal, střelil očima ke sklenici a zpět.

„Jistě, profesore. Děkuji, Herr Professor Doktor, pane.“

Hlavní nemocnice se nacházela jeden kilometr od Zimmerovy laboratoře. Dva týdny tam Lucius dodával psy. Protože by žádný fiakr nezastavil, aby nabral zvíře, musel je tlačit na vozíku. Na ulici se u psů – přesněji těch, kteří proceduru přežili – projevovaly tendence k záchvatům. Lidé na přeplněných chodnících se otáčeli a sledovali bledého mladíka ve volně padnoucím obleku, jak na kárce veze cukající se zvířata. Od dětí se snažil držet co nejdál.

Radiograf se každou chvíli porouchal a fronty na něj byly dlouhé. Jednoho dne musel Lucius čekat pět hodin, než se nechá zrentgenovat královská rodina se všemi svými metály a dekoracemi.

Vrátil se za profesorem. „Kolik stojí radiograf?“ zeptal se.

„Zakoupení? Ha! Jeho cena dalece převyšuje rozpočet téhle laboratoře.“

„Rozumím, Herr Professor Doktor,“ řekl Lucius a sklopil zrak. „A co kdyby se koupil za finanční dar od významné rodiny?“

V následujících týdnech se vracel domů jen na přespání a schody na parádním schodišti bral po třech. Mihl se kolem busty Chopina a portrétu Sobieského, pak hlavní chodbou se středověkými gobelíny a pozlaceným Klimtem bez dítěte.

Vstával před rozedněním. Aplikoval injekce rtuťových solí a roztoků vápníku, ale obrazy nestály za nic. Olejové suspenze sice dávaly zářivé obrazy žil, zároveň však vytvářely embolie a psy kosila mrtvice. Slibnější se jevil jód a bróm, ale příliš velké množství zvíře zabilo a malé se na filmech neznázornilo. Luciovu stále intenzivnějšímu pocitu marnosti se vyrovnalo jen nadšení jeho rádce. Zimmerův elixír, nazýval starý pán látku, která ještě nevznikla, a začal se zaobírat otázkou, zda by v partiích největší aktivity nebylo možné detekovat drobné zvýšení krevního průtoku. Vyzveme je, ať pohnou rukou, řekl Zimmer, a možná uvidíme odpovídající záplavu světla v motorické kůře, zatímco řeč pro změnu ozáří spánkový lalok. Jednoho dne to budeme provádět s lidmi.

A Lucius si pomyslel: Tohle jsem říkal od prvního dne, co jsme se potkali.

Pouze sen o tom, že uvidí druhého člověka přemýšlet, živil Luciovo odhodlání pokračovat v započatém díle.

Brzy však bylo jasné, že do objevu mají hodně daleko. Získali sice pár obrazů, ale příliš rozmazaných, než aby byly k užitku, a Zimmer je odmítal uveřejnit v obavě, aby mu objev neodcizil jiný profesor. Lucius už hořce litoval, že ten nápad vůbec navrhl. Hnusilo se mu zabíjení nebohých psů – na jaře už jich bylo osm. Doma ho opustila Puszysty (VII.), jako kdyby o tom věděla. Jen marnil čas. Feuermann si ho dobíral, že mu to připomíná doby, kdy pod mikroskopy zkoumali řezy mozku a předstírali, že v buňkách vidí hadí vlnění závisti nebo třpytivou křivku touhy.

„Úžasný nápad, Krzelewski. Musíš však vědět, kdy přestat.“

Přesto se Lucius nenechal odradit.

Většina spolužáků se rozhodla podstoupit menší klinickou průpravu a trávili prázdniny jako stážisté v provinčních nemocnicích. Propichování nežitů dojičkám, vyjádřila se Luciova matka, a tak šel Feuermann sám, rovnal zlámané nohy, zašíval rány způsobené vidlemi, prohlásil za mrtvého muže, jenž zemřel na vzteklinu, a odrodil celkem devět dětí plodným venkovankám, jež byly tak odolné, že někdy šly rodit přímo z pole. O tři týdny později seděli opět u svého stolu v Café Landtmann a Lucius pozorně naslouchal, jak jeho přítel detailně líčí každý případ. Feuermannova snědá porodnická předloktí se míhala ve vzduchu a na nich se sebejistě vlnily zkušené porodnické prsty. Lucius nevěděl, kvůli čemu žárlí víc: zda kvůli těm jídlům, která mu vděční venkované uchystali, nebo kvůli polibkům opálených děvčat vtisknutým na Feuermannovy dlaně. Nebo jestli je to kvůli možnosti přivést na svět dítě a uplatnit postupy, které on praktikoval jen na saténové vagině anatomického modelu. On se zatím celý měsíc pachtil za slibnou směsí jódu a brómu, jen aby posléze zjistil, že Zimmer zaměnil štítky na baňkách.

„To se vážně nedá popsat, slova na to prostě nestačí,“ řekl Feuermann a cvrnknutím palce hodil číšníkovi na stříbrný tácek minci. „Příští léto do toho půjdeme spolu. Nežil jsi, dokud to nebudeš držet v náručí.“

„Dojičku?“ chabě zavtipkoval Lucius.

„Dítě, opravdové živé dítě. Růžové a zdravé. Vřískající životem.“

Poslední kapka přišla v roce 1914.

To odpoledne si ho Zimmer spiklenecky zavolal do kanceláře. Potřeboval prý Luciovu pomoc. Ve velmi zvláštní záležitosti.

Lucius na chviličku pocítil to staré známé vzrušení. „O jakou záležitost se jedná, Herr Professor?“

„Je to jistá zapeklitá věc.“

„Zajisté.“

„Velmi záhadná.“

„Herr Professor to podává až s mladickou rozpustilostí.“

„Případ těžké kokcygeální ichtyoidizace.“

„Promiňte, Herr Professor?“

Zimmer teď nedokázal potlačit hihňání. „Mořské panny, Krzelewski. V Lékařském muzeu.“

Ta zvěst se k němu donesla už na začátku studia na lékařské fakultě. Muzeum, které vystavovalo exponáty ze slavného kabinetu kuriozit Rudolfa II., artefakty nevyčíslitelné hodnoty vytvořené během staletí, údajně obsahovalo také dvojici trpaslíků, tři anděly naložené ve formalinu a několik mořských panen, které císař obdržel darem poté, co je moře vyplavilo na cizí břehy. Ještě se však žádnému studentovi nepoštěstilo dostat se dovnitř.

„Herr Professor má klíč?“

Odpovědí mu byl uličnický úsměv s odhalenými dásněmi a zuby jako oblázky.

Té noci, jakmile kurátor odešel, se vydali dolů.

V chodbě panovala tma. Míjeli stoly s mučicími nástroji, sklenice se zdeformovanými zárodky dětí, sbírku zobáků blbounů nejapných a naložené želvy bahenní, a také scvrklou hlavu Amazonky. Konečně došli ke vzdálené polici. Byli na místě. Ve sklenici se nevznášelo nějaké rozkošné mladé děvče, jak si Lucius vždy představoval, ale dvě seschlé mrtvolky o velikosti novorozeňat. Vysušená, stažená kůže na obličejích obnažovala zuby a trupy se zužovaly, přecházejíce do šupinatých ocasů.

Zimmer si přinesl brašnu. Otevřel ji a naznačil Luciovi, ať přemístí jedno z těl dovnitř. Měli ho vzít na radiograf a přesvědčit se, jestli je bederní páteř skutečně skloubená s obratli ocasu.

„Při vší úctě, Herr Professor,“ řekl Lucius a přitom cítil, jak se mu do hlasu vkrádá malátné zoufalství. „Vážně o tom pochybuji.“

„Jen se podívejte na povrch – nevidím žádné lepidlo, ani nit.“

„Je to velmi zdařilý padělek, Herr Professor.“

Zimmer si však nasadil monokl a nakukoval do úst prvního exponátu.

„Herr Professor. Vážně si myslíte, že je rozumné vyndávat je ven? Vypadají… křehce. Co když se některá zlomí?“

Zimmer popadl druhou pannu za ocas a klepl s ní do police jako s kladívkem. „Je velmi pevná,“ řekl.

Lucius ji opatrně vzal. Byla lehká, kůže připomínala suché peří. Vypadala, jako by silou tiskla víčka k sobě. Zdála se rozhořčená.

„Pojďme,“ řekl Zimmer a strčil ji do tašky.

Lékařské muzeum se nacházelo v suterénu. Vyšli po schodech do přízemí a kráčeli hlavní chodbou, lemovanou sochami slavných vídeňských lékařů. Svítilo tam jen jedno vzdálené světýlko. Lucius byl rád, že je večer a jeho spolužáci odešli domů. Skřípavé zvuky, jak se mořská panna otírala o plátno tašky, zněly ještě hlasitěji než jeho kroky.

Už se chystali vyjít z budovy, když vtom uslyšeli hlas. „Herr Professor Zimmer!“ Zastavili se. Lucius se otočil a spatřil rektora s malou tmavovlasou ženou po boku.

Rektor se k Zimmerovi blížil se širokým úsměvem a zvedal ruce na pozdrav. Z jedné ruky mu visela ebenová vycházková hůlka.

Zimmer ho vzal stěží na vědomí a hned uchopil ženu za ruku.

„Á, Madame Professor. Co vás přivádí do Vídně?“

„Přednáška, Herr Professor,“ odpověděla německy s přízvukem. „Poslední dobou jenom samé přednášky.“

Rektor si až nyní všiml Lucia. K ženě poznamenal: „Tohle je jeden z nejlepších vídeňských studentů. Kerzelowski… ehm… Kurslawski…“

„Kše-lev-ski,“ hláskoval Lucius, přestože instinkt mu radil něco jiného. „Polsky se Krze vyslovuje jako…“

„Ale jistě!“ Rektor se otočil. „Slyšel jste o Madame Professor Curie?“

Lucius ztuhl. Madame Marie Skłodowská Curie. Sklopil hlavu. „Je mi velikou ctí,“ zamumlal uctivě. Se dvěma Nobelovými cenami ji v polské komunitě ve Vídni pokládali za svatou.

Madame Curie se usmála. A polsky řekla: „Krzelewski – jste Polák?“

„Ano, Madame Professor.“

Spiklenecky se k němu naklonila. „Jaká úleva. Panebože, pořád mluvit německy, už je mi z toho na nic.“

Lucius pohlédl rozpačitě na muže, kteří vypadali potěšeně, že si Madame Curie našla společníka na konverzaci. Nevěděl, co říct, a tak prohodil: „Polština je krásný jazyk.“

Avšak slavná chemička si zřejmě nevšimla, jak neohrabaně to vyznělo. Německy řekla rektorovi: „Můžeme je vzít na večeři? Jsem šťastná, že tu potkávám krajana.“ A pak polsky k Luciovi: „Tihle staří muži jsou tak nudní! Asi mě z toho klepne.“

Lucius pohlédl na Zimmera v naději, že jeho profesor zasáhne a navrhne, že si jen skočí odložit tašku do kanceláře. Ten však zřejmě dočista zapomněl, že Lucius ji stále nese pod paží.

Večeřeli v restauraci Meissl und Schadn. Madame Curie si chtěla trochu protáhnout nohy, a tak šli pěšky. Na Ringstrasse se v krátké vzdálenosti za nimi ploužili dva prašiví psi, kteří hladově kňučeli na brašnu. U dveří jim vrchní číšník nabídl, že vezme tašku do úschovy, ale Lucius zdvořile odpověděl, že to není nutné, a co nejobratněji ji zastrčil pod židli. Na začátku večeře Zimmer poněkud rozvláčně vyprávěl o své práci radiologa a madam Curie mu kladla bystré otázky týkající se kontrastních látek, přičemž Zimmer přenechal většinu z nich Luciovi, aby na ně obratně odpověděl. Právě začali jíst zákusek, když slavná chemička požádala druhé dva muže o svolení mluvit polsky.

„Ale jistě!“

Luciovi řekla: „Co je v té tašce?“

„V tašce, Madame Professor?“

„Nehrajte si na hloupého, mladíku. Je to normální, přijít do Meissl und Schadn s taškou a snažit se ji ukrýt pod stolem? Musí tam být něco velmi vzácného.“ Mrkla na něj. „Poslední půlhodinu jsem ji prohmatávala nohou.“

„Je to mořská panna, Madame Professor,“ odpověděl Lucius, protože nevěděl, co jiného říct.

Povytáhla obočí. „Vskutku! Vysušená?“

„Ano… vysušená, Madame Professor. Jak jste to poznala?“

„Inu, naložená není, jinak bychom cítili chloroform. A živá také není, jak soudím, protože by se vzpouzela. Aspoň já bych se vzpouzela. Je to žena, viďte? Exotické věci jsou vždycky ženského rodu.“

Lucius se nervózně rozhlížel. „Ještě jsem neměl možnost ověřit si to, Madame Professor. Neznám anatomii.“ Pak si s hrůzou uvědomil, že to podal neobratným způsobem, který by si mohla špatně vyložit. Vděčný za tlumené osvětlení restaurace spěšně dodal: „Ještě nikdy jsem totiž mořskou pannu neviděl.“

Ztišila hlas: „Můžu se podívat?“

„Teď, Madame Professor?“ lekl se Lucius.

„Potom,“ řekla.

Když dojedli, řekla: „Může mě tady student doprovodit domů?“

Rektor neochotně souhlasil – zřejmě si představoval, že tato čest připadne jemu. Zimmer, který už byl dočista opilý, jen ledabyle mávl Luciovi na rozloučenou.

Chemička bydlela v hotelu Metropole. Když ve vestibulu čekali na výtah, Lucius na sobě cítil oči hotelového sluhy, jak tuhle schůzku hodnotí. Jenže to není to, co si myslíš, říkal si v duchu, ačkoli pikolík mu současně svým zájmem trochu lichotil. Jen vysušená mořská panna, to je vše…

Nahoře ho zavedla do koupelny, kde stála vysoká vana na čtyřech nožkách. Lucius rozvázal brašnu a ona tvora vytáhla.

„No tohle,“ vydechla a podržela pannu na světle. V zrcadle je Lucius viděl všechny tři. „Jak je ošklivá!“ řekla a obrátila ji. „Ta tvář hodně připomíná amerického prezidenta Theodora Roosevelta, nemyslíte? Kdyby měla malý knírek a brýle…“

„Ano, Madame Professor. Kdyby byl americký prezident vysušený a měl ocas, pak myslím, že by vypadali velmi podobně.“

Lucius měl jako student ve zvyku odpovídat celými větami, které shrnovaly otázku a mírně ji rozváděly. Nemyslel to tedy jako vtip, ale madam Curie se rozesmála. Potom zakroutila hlavou. „Proč se s tím proboha vláčíte?“

„Profesor Zimmer… chtěl pořídit její… radiografický snímek. Je ze sbírky Rudolfa II. Dar od sultána. Myslel, že třeba uvidí skloubení obratlů ocasu a hrudi…“

„Skloubení? On skutečně věří, že je pravá?“

„Vzal to – vzali jsme to – jako možnost v úvahu.“ V zrcadle viděl, jak mu rudne obličej. „Radiograf umožnil zkoumání jevů…“

„A co si myslí student?“ přerušila ho ostře.

„Já si myslím, že je to padělek, Madame Professor. Podle mě je to opice a lalokoploutvá ryba.“

„Jak to?“

„Protože vidím ten šev, Madame Professor. Koukejte, když se podíváte pozorně, tady pod šupinou.“

Ukázal jí ho.

„Panebože,“ řekla. „Jste v pasti, viďte?“ Podala mu mořskou pannu zpět. „Rektor o vás mluví velmi obdivně. Vezmete si k srdci malou osobní radu, mezi námi krajany? Zachraňte se. Genialita obdařuje svou přízní mladé. A vám utíká čas.“

Jenže opustit profesora nebylo tak jednoduché.

Proti svému nejlepšímu svědomí si stejně nemohl pomoci. Cítil něco jako synovskou lásku a mezitím začal snít o tom, že by si s profesorem začali neformálně tykat, oslovovat se zájmenem du. Když tedy Zimmer prohlásil, že radiografy jsou „neprůkazné“, Lucius starému pánovi řekl, že potřebuje trávit víc času v knihovně, aby objevil sloučeninu, která lépe poslouží jejich potřebám.

Začal znovu navštěvovat výuku.

Patologickou anatomii, laboratorní práce a přednášky.

Patologickou histologii, laboratorní práce a přednášky.

Patologickou anatomii – pitvy. (Feuermann: „Konečně nějaký pacient!“)

Obecnou farmakologii, kde se studenti musí naučit zpaměti dlouhý seznam léků, které stejně nikdo nepředepisuje.

Vrátil se do přednáškových sálů, aby znovu mžoural z hlediště na pódium.

A tak to šlo dál. Až do léta ve třetím ročníku, kdy mu zbývaly jen dva roky studia a jeho netrpělivost začala být opět nesnesitelná – tehdy zasáhla štěstěna. Tentokráte výstřelem z pistole Gavrila Principa v Sarajevu do arcivévody a jeho manželky.

2.

Válka, vyhlášená toho roku v červenci, se zpočátku Luciovi nezdála jako vítaná příležitost. V mobilizaci spatřoval jen narušení svého studia a naháněly mu strach zvěsti, že bude pozastavena výuka. Vlastenectví svých spolužáků, tak opojených pocitem osudovosti, vůbec nechápal. V mžiku vyprázdnili knihovny, aby se připojili k pochodům, a společně se postavili do řady, že budou rukovat. Nepřidal se k nim ani tehdy, když se shlukovali okolo map a ukazovali si postup rakousko-uherské císařsko-královské armády do Srbska, tažení Němců Belgií nebo střet s ruskými vojsky u Mazurských jezer. Nezajímaly ho úvodníky vychvalující „únik před světovou stagnací“ a „omlazení německé duše“. Když mu o dva roky mladší bratranec Witold, který nedávno přijel z Krakova, vyprávěl se slzami v očích, že narukoval jako pěšák, protože v něm válka poprvé v životě vzbudila cítění, že je Rakušan, Lucius polsky odpověděl, že válka z něj evidentně udělala také idiota a že stejně nevykoná nic, akorát se nechá zabít.

Jenže oslavy nešlo jen tak přehlížet. Jako by teď celé město zapáchalo hnijícími květinami. V městských parcích se do růžových keřů zamotávaly ztracené fábory a podobě to vypadalo všude. Lucius vídal ověnčené vojáky, jak procházejí po ulicích zavěšení do rozzářených snoubenek.

Biografy dávaly speciální projekce s krátkými klipy jako „Naše továrny v pilné práci“ a „Zastavil, aby obvázal kamaráda“. V nemocnici se sestry bavily o problémech rozchodu kolejí a příslušných opatřeních, aby mohly rakouské vlaky postupovat po ruské železnici. V novinách se objevovaly portréty nepřátel zdůrazňující jejich brutální rysy. A doma jeho synovci zpívali:

Tam na řece Dněstru

krásnou viděli Kristu.

Slzičky ronila

kozácká nevěsta.

Ignoroval je.

Okolo létaly zeppeliny a nad Hofburgem spouštěly přídě jako hold císaři.

Tak uběhlo několik týdnů – a pak náhle začaly kolovat zvěsti o nedostatku lékařů.

Zpočátku to byly jen zvěsti – armáda by se veřejně nepřiznala k takové krátkozrakosti. Ale na lékařské fakultě byly v tichosti oznámeny změny. Předčasné zakončení studia nabízeli těm, kdo narukují. Ze studentů s pouhými čtyřmi semestry lékařského studia se stávali poručíci zdravotní služby a těm, kteří jich měli na kontě šest, jako Lucius, nabízeli místa ve štábech čtyř nebo pěti doktorů, které působily v posádkových nemocnicích a obsluhovaly celé pluky o počtu tří tisíc mužů. Koncem srpna narukoval Kaminski do plukovní nemocnice v jižních Uhrách a Feuermanna přidělili na srbskou frontu.

Dva dny před přítelovým odjezdem se Lucius s Feuermannem sešel v Café Landtmann poblíž univerzity. Všude visela vlajková výzdoba a kavárna praskala ve švech rodinkami, které si vyšly na poslední vycházku se svými uniformovanými synky. Od té doby, co ho odvedli, si Feuermann neustále pohvizdoval. Vlasy měl přistřižené a nosil malý knírek, na který byl nezřízeně pyšný. Na stejnokroji měl hned vedle odznaku Davidovy hvězdy ze sportovního klubu Hakoah, za nějž plaval, přišpendlenou rakouskou vlaječku. Jak tak upíjel pivo říznuté malinovkou, řekl Luciovi, že by měl svůj postoj přehodnotit. Když už ne z oddanosti císaři, tak z oddanosti medicíně. Copak nechápe, kolik let by musel jinak čekat, než by se dostal k takovým případům? I Galén se učil na gladiátorech! Za několik dní bude on, Feuermann, u operačního stolu, kdežto Lucius, zůstane-li ve Vídni, bude moci mluvit o štěstí, jestliže bude dvacátý v řadě na poslech pacientova srdce.

Na ulici pochodovala kapela před ověnčenou sanitkou ze Záchranného spolku, za níž následoval špalír štíhlých žen v bílých letních stejnokrojích a vlajících čepcích. Mezi nimi se proplétali malí kluci a mávali pentlemi z černého a žlutého krepu.

Lucius potřásl hlavou. Takové umístění si zasloužil víc než kterýkoli z jeho spolužáků. Jen za pouhé dva roky měli absolvovat. A pak dál na akademické posty, provozovat pravou medicínu, něco, co bude na úrovni jejich schopností. Naučit se první pomoc dokáže každý…

Feuermann si sundal brýle a podržel je proti světlu. Pak tiše řekl: „Políbila je dívka, Krzelewski. Taková pěkná kočička. Obě čočky. A tady.“ Dotkl se svých rtů. „V Hofgarten, pod sochou Goetha.“ Nasadil si brýle zpět. „Kaminski říkal, že na nádraží mu nějaká dívka hodila svý kalhotky. Pěkně nabíraný. Děvče, se kterým se nikdy předtím nesetkal.“

„A nemyslíš, že je hodila někomu jinýmu a Kaminski je chytil?“ zeptal se Lucius.

„Hahaha!“ smál se Feuermann. „Jenže kořist připadne vítězi.“ A políbil si prsty jako nějaký spokojený labužník.

Pak vytáhl chirurgickou příručku a pročítali si, z čeho sestává standardní nemocniční výbava.

Sulfát morfinu, pinzeta, dláto, stehy z koňských žíní…

A pořád dál a dál, jako dvě děti, které si zaujatě prohlížejí katalog hraček.

„No?“ zeptal se konečně Feuermann.

Jenže Lucius nepotřeboval číst dál než k dlátu.

V náborové kanceláři čekal v dlouhé řadě uchazečů před jediným úředníkem. Odešel jako poručík zdravotní služby, s polní příručkou podrobně popisující signály polnice a hierarchii vojenských pozdravů. Ten večer se s Feuermannem opil pod věnci česneku ve vinárně v Hietzingu, se skupinou Maďarů, kteří přijeli do Vídně rukovat. Byli to hrubí, statní venkovští chasníci, kteří skoro neuměli německy, a přesto spolu pili a pili, až se sotva drželi na nohou. Zřejmě k nim vůbec nepronikla šeptanda, že tohle je válka Rakouska, že podřadní Poláci, Češi, Rumuni a další národy dotvářející monarchii se mají obětovat ve jménu Rakouska. Ke konci večera Maďaři zpívali, že položí život za Lucia a Lucius zpíval, že položí život za ně. Celé to působilo absurdně. Když pak o několik hodin později klopýtal domů horkou nocí, zahnul Lucius za roh a náhle se octl tváří v tvář polonahému dítěti s dírami mezi zuby, se stuhou omotanou kolem hlavy. Na chvíli se zastavili a jen na sebe hleděli. Pak se dítě zazubilo, zvedlo pěstičku a prstem naznačilo, že mačká spoušť. Prásk, zašeptalo.

Matka byla z Luciova odvedení do armády nadšená, ale domnívala se, že plnění lékařských povinností stranou od frontové linie by působilo jako zbabělost. Proto mu koupila koně a obrátila se na jednoho přítele na ministerstvu války, aby udělení důstojnické hodnosti zrušil a urychlil Luciův nástup mezi kopiníky, jímž býval i jeho otec. Nezohlednila vůbec fakt, že na koni jel její syn naposledy ve dvanácti.

Když Lucius přijal tuhle zprávu, jen potichu kypěl vzteky. Ta kalkulace byla od začátku jasná. Krzelewského Kovovýrobní a těžební měla na válce ještě víc zbohatnout. Každou sabotovanou železnici bude třeba obnovit, jen aby mohla být zase zničena; a znovu obnovit, zničit a pak opět obnovit. A na konci přijde vyúčtování. Matka tedy potřebovala nejméně jednoho vlastence, aby dokázala, že nejsou kšeftaři a prospěcháři.

Otce ta vyhlídka nesmírně rozradostnila. V návalu otcovské lásky trávil s Luciem dlouhé hodiny, poučoval ho o dějinách polské jízdy a nešetřil chválou zejména na kopiníky. Často si na sebe brával svou bývalou uniformu v různých obměnách, ovšem při této příležitosti se vynořil v úboru, který znamenal ještě úplně jiné pojetí okázalosti: šarlatové rajtky, zářivě modrá blůza s dvojitou řadou knoflíků, boty naleštěné tak, že v nich člověk i na dálku viděl odraz chocholaté czapky sedící mu na hlavě.

Do své knihovny přinášel stále další svazky o vojenských dějinách. A do očí mu pokaždé vystoupily slzy, když zpíval některé obzvlášť přisprostlé jezdecké popěvky. Když zhasla světla, předváděl Luciovi ruční stínohru, kterou naposledy provozoval někdy před deseti lety; obrazy se jmenovaly Válečný oř, Smrt si jde pro kozáka a Sťatý Benátčan. Lucius si v první chvíli říkal, jestli otec není opilý, ale jeho oči byly úplně jasné, když upřeně hleděl do své plukovní minulosti. Kdepak, většího válečníka než polského kopiníka Bůh nestvořil! Ani náhodou! Pokud by člověk samozřejmě nepočítal polské okřídlené husary, kterým za jízdy klapaly na zádech veliké rámy plné pštrosích per.

„Ovšem, tatínku,“ odpověděl Lucius. Okřídlené pluky byly rozpuštěny v osmnáctém století a to penzionovaného majora Krzelewského dodnes hnětlo. Lucius o té nepravosti slyšel od dětství nesčetněkrát.

Otec se spokojeně usmál a pohladil si řemen čapky, který mu rozdvojoval hladký bílý vous. Pak se jeho světle modré oči rozjasnily. Dostal nápad!

Po stranách vstupního schodiště v domě visely dva kabáty s okřídleným pancířem. Za hlasitého vrzání je spolu vyvlekli do tanečního sálu a připnuli si je. Křídla byla tak těžká, že Lucius se málem svalil na záda.

„Jen si to představ!“ rozplýval se otec, tak podivuhodně vzpřímený, že vypadal jako vrásčitý rytíř. Lucius jen sípěl; náprsní krunýř mu svíral útlou hruď a dusil ho. Přemýšlel, jak dlouho asi vydrží stát, než se zhroutí. Otec se však ztrácel ve svých představách. „Jen si to představ!“ řekl znovu a syn, když na okamžik nabyl rovnováhu a světlo se mu odrazilo od pancíře a závan z otevřeného okna rozvlnil pera – obraz dvou okřídlených mužů odrážející se v zrcadle tančírny –, na malou chvilku si to vskutku dovedl představit.

„Měl by sis je vzít ven na večeři s matkou,“ pravil otec a zabubnoval si klouby prstů na opancéřovanou hruď.

Posléze si uvědomil, že Lucius neumí střílet.

„Otče, nastupuji jako doktor,“ zopakoval Lucius. Zdálo se však, že ho neslyší. Pootvíral všechny dveře v délce přepychové chodby, i okno, které hledělo na vysoký dub. Z pracovny vytáhl svůj starý služební revolver. Zavedl Lucia na druhý konec chodby a podal mu ho. „Vidíš ten suk?“ zeptal se. Lucius zamžoural a přejížděl pohledem po chodbě s portréty a sochami až k otevřenému oknu.

„Vidím strom,“ odpověděl.

„Ten suk je na stromě,“ řekl otec. „A teď střílej.“

Ruka se mu zachvěla. Přimhouřil oči a zmáčkl. V duchu viděl, jak z bust jeho rodičů odletují kousky mramoru, ze stropu padá omítka, tříští se vázy. Vypálil znovu, a znovu – gobelíny na cucky, skleněné střepy z lustrů…

Revolver jen cvaknul – komora byla prázdná. Otec se zasmál a podal mu náboj. „Výborně. A tentokrát otevři oči.“

Vtom za roh chodby zahnula matka a ocitla se v dostřelu. Po jejím boku majestátně klusala Puszysty.

Lucius spustil ruku.

„Zbigniewe, prosím, tohle už ne,“ promluvila k otci, když k němu došla. Dvěma prsty stlačila hlaveň k zemi a volnou rukou pohladila psa.

Otočila se a pokynula drobnému muži, který se schovával za mramorovou bustu Chopina. „Pojďte,“ řekla. „Jsou neškodní.“ Muž vyrazil vpřed, malířský stojan pod paží. Portrétista: Lucius na to málem zapomněl. Následoval ho sluha s jednou z otcových starých uniforem, kterou musel malíř sešpendlit, aby Luciovi nevisela tak volně okolo krku.

Portrét si vyžádal tři dny. Když malíř skončil, matka přenesla obraz na světlo. „Přibarvit tváře,“ řekla. „A krk má sice útlý, ale ne zas až tak. Opravdu má takhle tvarované uši? Neuvěřitelné! Jaké neobvyklé věci matka přehlédne z lásky! Každopádně mu je srovnejte – hlava vypadá, že každou chvíli uletí! A ten jeho výraz…“ Zavedla malíře do jídelního sálu, kde visel starý portrét Sobieského. „Můžete ho vypodobnit, aby působil trochu… bojovně?“ zeptala se. „Třeba takhle?“

Když byl první portrét dokončen, seděla s Luciem na další, opět další tři dny. „Matka a syn,“ pravila. „Bude viset ve tvém pokoji.“ Skoro jako by ji slyšel doříct: Až budeš pryč.

Tehdy se to dozvěděl i Zimmer.

Profesor zastihl Lucia v knihovně. „Pojďte se mnou,“ řekl.

Venku se Zimmer vůbec nepokoušel skrýt svůj hněv. Luciovo vlastenecké nadšení chápal. Kdyby nebyl tak starý, kdyby neměl to revma, také by šel sloužit! Ale rovnou na frontu? Kdyby Lucius stál o vojenskou funkci, může to zařídit. Mohli by ho jmenovat na pozici asistenta v Univerzitní nemocnici přímo tady ve Vídni. Tam se dá očekávat příliv případů, které budou jistě obnášet řadu nových vítaných povinností. Na frontě ho bude škoda – to stejně není žádná medicína, ale řezničina. Válečná medicína je akorát tak pro sestřičky. Chytrý muž jako on se nemůže spokojit s tím, že bude asistovat u amputací.

Lucius ho netrpělivě poslouchal. Žádné vlastenectví, říkal si. Sulfát morfinu, pinzeta, dláto – kvůli tomuhle tam jde. Feuermann, který už na frontě působil, psal o velikém magnetu na vytahování zaseknutých střepin. Ve Vídni by starší chirurgové shrábli všechny nejlepší pacienty pro sebe – i oni očekávali komplikovaná zranění, která přinese válka. Přinejlepším by mu svěřili nějaké abscesy nebo roztahování močové trubice zúžené v důsledku kapavky. A nejspíš by skončil u vyšetřování rekrutů. Ne: Lucius, jehož rigorózní zkouška dopadla nejlépe z celého ročníku, nebude celou válku sedět nečinně na zadku a říkat dychtivým dobrovolníkům, aby pootočili hlavou a zakašlali.

Zimmer se obrátil na rektora a rektor Luciovi nabídl pozici asistenta druhého stupně v Nemocnici císařovny Alžběty pro rehabilitaci těžce raněných.

Asistent druhého stupně! Lucius se ani neobtěžoval odpovědět.

Nasedl na vlak, který ho vezl půl dne na jih do Štýrského Hradce, kde jeho rodinu nikdo neznal. Tam se znovu přihlásil v náborové kanceláři a uvedl adresu své ubytovny. Ruská armáda v minulých týdnech postoupila do Haliče, pásma rakouského území na severní straně Karpat, kde se mluvilo polsky. Protože Němci byli vázaní na severozápadě, muselo Rakousko odklonit Druhou armádu ze Srbska. K Luciovu velikému štěstí měla být štýrskohradecká posádka za několik dní přeložena. Na celou Druhou armádu o síle sedmdesáti pěti tisíc mužů měli stěží devadesát lékařů, z toho čtyřicet bylo mediků z univerzity ve Štýrském Hradci.

Lucius si to lehce spočetl v hlavě.

Jeho žádost přijali ještě toho večera. Náboráře víc než lékařské vzdělání zajímalo to, jak dobře umí Lucius polsky. Ledabyle máchl rukou k severu a řekl: „Tam nikdo nikomu nerozumí. Svěřují našim důstojníkům Nerakušany a ti muži jim nerozumí ani slovo. Jak chcete vyhrát takovouhle válku?“

Pak se lekl vlastních slov a vykřikl: „Bůh žehnej císaři!“ Tím však svému rouhání nasadil korunu.

Kulovité držátko razítka bylo ohlazené až na červené dřevo a znak na něm jen stěží čitelný. Sedmkrát zadunělo na sedmi papírech. Za svůj život se Lucius dotýkal jen čtyř živých pacientů, včetně starého muže, kterému odpomohl od ušního mazu. Přesněji tří mužů a jedné slepé ženy, která, pokud měl být upřímný, chňapala po každém, kdo se octl nablízku.

V Krakově, svém prvním bydlišti, kde existovala možnost spojení se světem, požádal matku, aby mu poslala knihy.

Tehdy to ještě netušil, ale mělo trvat téměř šest měsíců, než se dostal na frontu.

V Krakově ho přidělili k polní nemocnici u města Rawa Ruska, ale v den, kdy měl odjet, se dozvěděl, že Rawa Ruska padla a místo toho pojede do Stanislau. Potom padla i Stanislau a Lucia přidělili k posádce v Lembergu. Jenže vzápětí padl také Lemberg, stejně jako Turka a Tarnów. Rakouská fronta se hroutila, zatlačená zpátky na úpatí hor. Vypadalo to, že nepřítel co nevidět obsadí i Krakov. Z železničních nádraží, po širokých cestách vedoucích z města, mířil na východ jeden pluk za druhým. I navzdory ztrátám nešlo necítit úžas nad velikostí monarchie: nad jejím třpytícím se jezdectvem a spoustami pěšáků, jejími balóny a automobily, jejími bicykly, na nichž řetězy jen řinčely a ráfky se blýskaly na slunci, když muži šlapali na rozježděných cestách.

Když si pomyslím, jak nás ti muži potřebují, psal plný naděje Feuermannovi, a že nemohou žít bez našich rukou!

Pořád čekal na přidělení. Zatím se procházel po městě a důstojnická šavle mu netrpělivě pleskala o boty. Kaštany na bulváru zezlátly a poté zčervenaly. Den za dnem docházel do nemocnice, kde se snažil asistovat při chirurgických zákrocích. Ovšem plnění zdravotnických povinností u jiného pluku než vlastního si žádalo dokument M-32, jak se záhy dozvěděl, a vlak vezoucí pokladníkovu várku dokumentů M-32 údajně zmizel někde mezi Vídní a Krakovem. Naštěstí, jak Luciovi vysvětlil podrážděný úředník při jeho čtvrté návštěvě, obdrželi extra zásilku N-32, předpisy týkající se pochodových kapel. Nechtěl by snad jeden z nich?

Kdyby nebyl tak frustrovaný, byl by se rozesmál. V nemocničních stanech se kolem zřízenců míhali kulhající kněží, kteří udělovali poslední pomazání, a dovnitř vklouzly malé ženušky, jež přinesly umírajícím ikony. Zdálo se, že Lucius je tady jediný, který nemá co na práci. Pak jej na konci října, opět po další reorganizaci, přidělili k Boroevićově Třetí armádě, která se právě probila z obležené Przemyśle, v té době už jediné rakouské výspy na haličských pláních. Opět se Lucius chystal k odjezdu. Nechal si vyžehlit blůzu, naleštit boty a úhledně si poskládal dlouhé spodní prádlo a vyložil jím kufr tak, aby na kodrcavých cestách netrpěly jeho učebnice. Jenže Boroević ustoupil do hor a Luciovo přeložení opět zrušili.

Při čtvrtém přidělení se už začal vzdávat vší naděje. Na ubytovacím místě v Krakovském muzeu přírodní historie, na oddělení velkých savců, se snažil mezi kostrami velryb a mrožů ledních studovat. Jenže chirurgická skripta jako by se mu svými pojednáními o rakovině u starších osob vysmívala, zatímco lékařské texty na téma léčby klidem při zápalu plic byly jen stěží užitečné armádě na přesunu.

Ani lékařské příručky vydávané armádou nebyly příliš ku pomoci. Sestávaly z těchto bodů:

– pět stran o použití rybího oleje na vnitřky bot, aby se zabránilo odřeninám

– deset stran věnovaných stavbě latrín

– kapitola s názvem „Morální pokyny pro vojáka, jenž postrádá manželčinu útěchu“

– slovník pro rakouské zdravotní důstojníky pečující o potřeby maďarských vojáků neznajících němčinu, s větami typu:

Hazafias magyarok! Mindebben mindannyian együtt vagyunk!

Vlastenečtí Maďaři, jsme v tom všichni společně!

Nem beteg, a baj az a bátorság hiánya!

Není chorý, jeho nemoc není žádná statečnost.

Persze hogy viszket Somogyi őrmester, nem kellett volna olyan

szoknyapecérnek lenni!

Jistě že to svědí, četaři Somogyi, ztratil jste nad sebou kontrolu.

– stránka o břišní chirurgii, která po zvážení názorů různých světoznámých odborníků a některých statistických údajů – břišní zranění i navzdory zákrokům obvykle překračují šedesátiprocentní úmrtnost –, uváděla, že břišní chirurgie by se neměla provádět.

Lucius znovu napsal matce. Tentokrát ji žádal, ať pošle učebnice o léčbě zranění a základních technikách první pomoci.

Na krátkou dobu ho povolali k odvšivovacímu družstvu, aby mezi utečenci z východu zabránili propuknutí tyfu – většinou šlo o židovské rodiny prchající před útoky na jejich vesnice. Tábor si zřídili jižně od města na dobytčím trhu. Panovala tam bezútěšná situace. Mezi zdravotnickým personálem a utečenci, z nichž ti nejpobožnější si nechtěli nechat oholit vlasy, se rozvinulo hluboké nepřátelství. Ředitel tábora býval v civilu ředitelem základní školy. Jedovatý člověk, kterého rozčilovalo, že armáda mrhá silami a životy Rakušanů při obraně Poláků a Židů. Luciovi řekl, jak je rád, že tu má společnost jiného vědecky založeného muže, a o večerech mu s oblibou přednášel o svých teoriích dědičnosti a přirozené nečistotě určitých ras. Ani jednou Lucius neviděl, že by se ředitel tábora pokusil svým svěřencům vysvětlit, proč je nahánějí dohromady a stříhají, navíc jim odebírali obřadní šaty za účelem vyčištění horkou párou. Když už se nemohl dívat na to, jak z nich sanitární personál strhává klobouky a kaftany, sám se vydal za jedním z rabínů a snažil se mu vysvětlit, k čemu mají ta opatření sloužit. Stařec mu však nechtěl naslouchat. Pořád jen opakoval, že s jeho lidmi zacházejí jako se zvířaty. Žádné případy tyfu se zatím nevyskytly, tak proč jako jediné obtěžují právě Židy? Lucius se mu pokoušel vysvětlit, jaký je cyklus přenášení tyfu a že nějaký čas trvá, než se nemoc projeví, ke všemu krysy a blechy jsou všude a v jiných táborech už choroba propukla. „Co ji způsobuje?“ zeptal se rabín a Lucius musel odpovědět: „To my… tedy věda… nevíme. Něco neviditelného, nějaký bacil nebo vir.“

„Takže nám pálíte oblečení kvůli čemusi neviditelnému?“ divil se rabín a kroutil hlavou. „Kvůli nemoci, kterou ještě nikdo neobjevil.“

V lednu obdržel Lucius zprávu o svém pátém přeložení, tentokrát do malé vesnice v haličských Karpatech s názvem Lemnowice. Na mapě ležela v úzkém údolí, na severním úbočí hor, šířku prstu od Užockého průsmyku na uherské hranici.

Užok, přemýšlel Lucius – něco mu to připomínalo. Užok: no jistě. Právě tam zazářil na nebi slavný meteor dva týdny předtím, než mu otce postřelili v bitvě. Osudové znamení, které se stalo součástí rodinné tradice.

Užocký meteorit našli a přivezli do Přírodovědného muzea ve Vídni; o celé události pak vypovídal obraz na zdi. Ano, vzpomínal si na to… chodíval se tam na něj dívat s otcem. Byla to snad jediná jeho vzpomínka, jak spolu sdíleli něco, co nemělo nic společného s kopiníky, ačkoli nepřímo, určitou oklikou (meteorit-kulka-kyčel), to s nimi nakonec stejně souviselo.

Nemohl se do svého cíle dostat přímou cestou z Krakova, protože v tom prostoru zuřila válka. Musí cestovat přes Budapešť, řekli mu, a odtud do Debrecínu, kde přesedne ještě na jeden vlak.

Vzhledem k celé řadě dosavadních zklamání už ani tomu nevěřil. Další čtyři dny se nedělo nic. Ovšem pak se doma ve Vídni, na železničním oddělení štábu císařsko-královské armády, zvedl od stolu nějaký úředník druhého stupně a zamířil s účetní knihou za příslušným úředníkem druhého stupně na lékařském oddělení, jenž seděl o dvoje schody níž; vrátil se s rozkazem, opatřeným razítkem s dvouhlavou orlicí, který na železnicích předložil úředníkovi prvního stupně, aby přidal další razítko, pak sešel o čtvery schody, vyšel z budovy a kráčel sněhem k narychlo zřízené kanceláři pro východní bojiště, kde byl rozkaz se dvěma razítky doručen příslušnému úředníkovi druhého stupně na dopravním oddělení. Ten zanesl jméno do účetní knihy, připojil vlastní razítko, vrátil rozkaz, napsal druhý rozkaz a poslal ho vrchnímu úředníkovi pro železnice na lékařském oddělení pro východní bojiště, který po obědě v podobě okoralého žitného chleba s vejcem, který si tak zasypal paprikou, že zviditelnila mastné otisky prstů ulpívající na okrajích stránky, vstal a s účetní knihou zastrčenou pod kabátem vyšel ven. Tam se krátce zastavil, aby ocenil krásu sněhu snášejícího se na zadumaného amorka nade dveřmi a na lesknoucí se střechy, načež přešel bulvár a zamířil na vojenskou poštu.

Cesta do Budapešti vedla přes Vídeň. Tam měl Lucius čas akorát tak na to, aby si u nádražního stánku koupil nakládané okurky, a musel znovu nastupovat, jen malý kousek od domova – stačilo by projít centrem na druhou stranu. O tři dny později byl už v kasárnách v Debrecínu, když přišel rozkaz, že má nasednout na poslední vlak jedoucí do cílové stanice, jejíž název nikdy neslyšel. Jmenovala Nagybocskó a ležela za ještě jiným místem, o němž také nikdy neslyšel, zvaným Máramarossziget. V Nagybocskó se měl setkat s eskortou od husarů.

Eskorta od husarů. Vtom se mu vybavil obraz, jak stojí s otcem v jejich tančírně a nad hlavami se jim třepotají ona veliká křídla. U Máramarosszigetu. Otec to říkal pomalu jako dítě, když vyslovuje tajné jméno pohádkové země.

Feuermannovi napsal: Konečně.

Noc před odjezdem, nervózní v návalu očekávání, přecházel náměstí, když najednou z nějakého kočáru vyběhlo dítě a s pištěním vrazilo rovnou do jeho nohou. Ulice byla kluzká, samý led. Lucius udělal krok vpřed, aby chytil rovnováhu, ale mezi nohy se mu zapletla šavle. Jak padal, uslyšel křupnutí v zápěstí své natažené ruky, kterou chtěl zmírnit tvrdý dopad.

Chvíli jen ležel na ledu a držel se za ruku. Čekal na pomoc, ale ulice zela prázdnotou. I dítě někam zmizelo jako duch – nejspíš ho matka popadla a utekla s ním, protože se bála trestu za sražení rakouského důstojníka.

Na ubytovně si svlékl vojenský kabát a rozepnul knoflíky na manžetě. Standardní procedura by obnášela rentgenový snímek, ale on už stejně věděl jistě, co se mu stalo: Collesova fraktura vřetenní kosti, dorzální flexe zápěstí, ostrá hrana, kterou už nahmatal. Ruka mu mezitím tak otekla, že měl problém rozepnout manžetu. Vztekle proklínal dítě i sám sebe za vlastní neopatrnost. Cit z prstů nezmizel – alespoň že si neporanil nerv. Ale zlomenina potřebovala reponovat.

Věděl, že nejbezpečnější by bylo zajít do nemocnice. Také si však uvědomoval, že kdyby to udělal, na frontu už ho v žádném případě nepošlou.

Klidně by z toho mohl vzniknout vtip. Jak se nazývá jednoruký medik císařsko-královské armády bez klinických zkušeností?

Doktor.

Zlehka se zatahal za zápěstí. Říkal si, že když to vydrží, mohl by si zlomeninu napravit sám. Ale bolelo to příliš a sval už zachvátila křeč. Síla jeho vůle ochabla. Potřeboval, aby mu pomohl někdo silný.

Opustil kasárna a bloumal směrem k městu. Doufal, že sežene nějakého místního lékaře, stačil by i veterinář. Většina cedulí však byla v maďarštině a on jim nerozuměl. Konečně uviděl slovo Kovács, nad namalovanou kovadlinou. Kovář. Zaklepal na dveře a otevřela mu žena v kabátu přehozeném přes noční košili. Nedůvěřivě si ho prohlížela. Německy řekla: „Máme plno. Už žádné ubytování. Spí se i na zemi.“

„Já nechci ubytování.“ Zvedl ruku a ukázal jí oteklé zápěstí.

Zmizela uvnitř a vrátila se s mužem, který měl tak mohutná ramena a tak černý plnovous, že Lucius si říkal, jestli nenatrefil na samotného Vulkána. Ukázal mu ruku a muž zahvízdal mezi zuby. Jinak ovšem budil dojem, že ho neznámý voják, který se uprostřed noci zjevil u jeho dveří se zlomeným zápěstím, nepřekvapil ani v nejmenším. Jeden z ubytovaných je medik, řekl Luciovi, nemám ho přivést? Lucius zavrtěl hlavou – věděl, že medik by ho poslal do nemocnice. Potřeboval jen pár silných rukou.

Kovář ho zavedl k ponku a rozsvítil lampu. Lucius mu šeptem vysvětlil, že má chytit ruku a předloktí a odtáhnout je od sebe.

„To je vše?“

„To je vše,“ odpověděl Lucius, ačkoli ve skutečnosti neměl tušení. Ve staré učebnici viděl obrázek, podle nějž to vypadalo, že kost prostě sama zaskočí zpět na místo.

Muž odešel a vrátil se s mastným pohárkem špiritusu. Lucius mu poděkoval a jedním douškem ho do sebe obrátil. Do očí mu vyhrkly slzy; natáhl před něj ruku. Kovář si vedl zpočátku nesměle, a protože svaly na předloktí byly v křeči, musel mu Lucius říct, ať zatáhne silněji, a pak ještě silněji. Cítil, jak okraje kosti drhnou o sebe. Snášel tu bolest, až už déle nemohl. S výkřikem se odstrčil.

Motala se mu hlava a bál se, že omdlí. Vděčně zamumlal „děkuji“ a vypotácel se od kováře na studený vzduch. Potřeboval nějaké narkotikum, nejen aby se mu ulevilo v dané chvíli, ale také aby vydržel nadcházející jízdu na koni.

Nemocnice stála naproti kasárnám na druhé straně ulice. V chodbě panovala tma, vojáci spali. Prošel kolem dvou sester na sesterně a přitom se tvářil, jako by věděl, kam jde. Však někde bude skladovací komora. Minul další oddělení. Na druhém konci chodby ji našel, vklouzl dovnitř a přehraboval se mezi věcmi, až našel ampulky kokainu a morfinu a injekční stříkačku. Strčil si je do kapsy kabátu.

Vlak měl odjíždět za rozbřesku. Když se vrátil do pokoje, utrhl pevné desky od učebnice histologie, omotal je košilí a zhotovil si primitivní dlahu. Zdravou rukou se pustil do balení zavazadel. Spát nešel – až příliš se bál, že by otok mohl způsobit stlačení nervu. Pak by mu nezbývalo než zranění nahlásit, protože by se muselo otevřít zápěstí. No co, když bude ráno stále cítit prsty, vydrží to dál. Ostatně jeho místem určení byla nemocnice, kde by mu v případě potřeby poskytli péči. Mohl by jim říct, že frakturu si přivodil až během cesty. A odtamtud už by ho neposlali zpět. Dozvěděl by se od nich, kdy to srostlo, a až by byl připravený, pustil by se do práce.

Ráno si sundal dlahu a nechal ruku volně viset u těla. Zvednout ji musel jen jednou, aby zasalutoval důstojníkovi, který od něj na stanici přebíral doklady. Jakmile se vlak rozjel, opět si dlahu nasadil.

Na sklonku odpoledne přijel do Nagybocskó, kde už na něj čekala eskorta od husarů.

Z malé železniční stanice vyjeli po cestě mezi zasněženými poli. Po nějaké době se ocitli v údolí hustě porostlém borovým lesem. Na větvích se třpytily vrstvy ledu bílé jako mléko, a když zafoukal vítr, klapaly o sebe. V koutcích očí a na řasách zamrzaly Luciovi slzy; šála, kterou si ovinul kolem obličeje, se obalila námrazou a ztuhla. Zápěstí zdravé ruky si omotal otěžemi a snažil se jí podpírat zlomené zápěstí, ale úzká cesta byla tvrdá jako ocel a koně čas od času uklouzli. Když už nemohl vydržet bolestí, zavolal na husara, ať zastaví.

Přehraboval se v ruksaku, až našel ampulky s kokainem a morfinem. Obsah mezitím zmrzl, a tak si je strčil do pusy, aby se rozpustil. Kokain si stříkl rovnou do fraktury. Chvíli čekal, než si píchne morfin, ale pak si to rozmyslel. Ne. Raději s ním bude nakládat šetrně, kdoví, jak dlouhá cesta je ještě čeká.

Terén se zvedal, údolí bylo strmé, ale široké. Zakrátko přijeli do zalesněného průsmyku. Tam cesta začala klesat, protnula další údolí a znovu sestupovala níž. Projeli kolem odbočky do nějaké vsi, označené cedulí. Na ní se vyjímal primitivně namalovaný znak umrlčí lebky a pod ním nápis: FLECKFIEBER!!! – tyfus – a POZOR VOJÁKU! NEVSTUPOVAT! ZDE ČÍHÁ SMRT! Stálo to tam v němčině, polštině a dalších třech jazycích, nejspíš v rumunštině, rusínštině a maďarštině.

Husar se pokřižoval, a třebaže vesnice začínala až o kus dále, širokým obloukem se jí vyhnul. Jako kdyby odtud mohl vyrazit nějaký tvor se zahnutými tesáky a drápy a pustit se po cestě za nimi.

Luciovi začalo opět pocukávat v ruce. Znovu na husara zavolal, ať zastaví, odvíčkoval starou jehlu, ulomil vršek ampule s morfinem a píchl si ho do ruky.

Les trochu zřídnul. Projížděli mezi pustými poli zjizvenými válkou. Pumové krátery, opuštěná opevnění, zákopy. V koruně jednoho stromu něco viselo: tělo, téměř celé obalené ledem. Na vzdáleném konci pole ležela tmavá hromada. Zpočátku to vypadalo jako balvany, ale když se přiblížili, Lucius viděl, že jsou to zmrzlí koně. Možná padesát koní, z poloviny zasypaných sněhem. Na hlavách jim rašily nápadné, temně rudé květy. Ve stínu lesa měl Lucius dojem, že zahlédl další. Husar zpomalil.

Zpod jednoho z obnažených sedel vykukoval útržek uniformy a lehce se třepetal ve větru. Písmena k. u. k. šlo stále dobře přečíst.

Kaiserlich und königlich. Císařsko-královská. Jeho armáda. Lucius náhle dostal strach.

„Kozáci?“

Hluboko v lesích tančily stíny. Spatřil jezdce, tvory ze svých nespočetných dětských snů. A pak zase nic než stromy.

„Kozáci koně nepopravují,“ pronesl husar zpoza masky s opovržením. „Tohle je Rakousko na ústupu.“

Lucius zpočátku nechápal, styděl se však dát najevo svou nevědomost. Teprve když jeli dál, vzpomněl si na vyprávění o kapitulaci, o střílení zvířat, aby nepadla do nepřátelských rukou.

Blížil se soumrak, když minuli úplně první pocestné, rodinu utečenců vedoucí po zasněžené cestě kárku se zapřaženou kozou. Měli čtyři děti, dvě na kárce, dvě šly pěšky, obličejíky zavinuté jako mumie. Kabátky měly tak nacpané slámou, až jim málem praskaly ve švech.

Husar jim maďarsky přikázal zastavit. Ukázal na vozík a něco říkal. Žena protestovala. Lucius jejím slovům nerozuměl, ale bylo mu jasné, co říká: nic tam není, jen nějaké staré hadry – to je vše. Husar sesedl z koně a zamířil poněkud ztuhlým krokem k vozíku. Začal ho prohledávat. Žena šla za ním. „Nincs semmink!“ křičela, ruce sepnuté jako při modlitbě. „Nincs semmink! Nincs semmink!“ Jenže vtom husar našel, co ukrývala. Jednoho po druhém je vytahoval: králíky. Škubali sebou, oči vytřeštěné, z čumáků se jim jen kouřilo. Dlouhými zadními běhy kopali bezmocně ve vzduchu.

Ze zahalených dětských tváří vyrazil křik. Husar nabídl Luciovi králíka; kouřícího tvora držel v natažené ruce jako kněz před obětováním. Lucius zavrtěl hlavou, ale husar mu ho stejně hodil a on ho chytil zdravou rukou proti hrudi. Potom se zarazil. Chtěl zvíře vrátit rodině, ale cítil, že ho husar upřeně pozoruje úzkými štěrbinami v masce.

Králík pořád kopal. Lucius si ho zastrčil pod kabát. Králík se vydrápal ven. Lucius ho chytil za nohu a tentokrát ho schoval pod košili, na holou kůži, kde zvíře buď v hrůze, nebo snad reflexivně při tak náhlé změně teploty vypustilo pramínek, který mu stékal po břiše a po nohách. Lucius cítil, jak mu bušící srdce otřásá hrudníkem. Nechápal, proč husar králíka hned nezabil, avšak s ohledem na děti mu to rozhodnutí připadalo téměř laskavé.

Jeli dál. Lucius hleděl před sebe a do dálky, hlavně ne na zkroušenou rodinu.

Vrátili se na cestu. Po další hodině husar zastavil a pomalu sesedl, ještě toporněji než při poslední zastávce. Lovil v kalhotách, jako kdyby se chtěl vymočit, a Lucius se odvrátil, aby mu poskytl soukromí. Uběhlo několik minut a muž se stále nehýbal. Lucius se ohlédl. Něco se mu nezdálo být v pořádku. Po další minutě ho uslyšel zaklít, pak zaúpět jakoby námahou, načež to husar vzdal a vylezl zpět na koně.

K večeru vjeli do liduprázdné vesnice a zastavili před jedním opuštěným domem, aby se ubytovali. Zdi uvnitř byly holé, kuchyně prázdná, skříňky pootvírané, podlaha posetá rozbitými talíři. V otevřené zásuvce ležela ikona polského světce Stanislava, jako kdyby se tam ukrýval a byl odhalen.

Polsko, pomyslel si Lucius. Halič. Někde v tom lese museli překročit hranici. Na stole z nějakého nevysvětlitelného důvodu ležela krásná keramická hrací skříňka, jež přehrávala neznámou melodii. Matrace na posteli byla rozříznutá a zbavená slámy.

Koně nechali uvnitř, v jídelně. Husar nasbíral svízel, urval ze skříně poslední zbývající dveře a rozdělal oheň. Králíky zabil a stáhl a poté uvařil v hrnci, který vozil u sedla na koni. Lucius hleděl na jeho propadlé tváře bez masky a neušlo mu, že jí jenom malá soustíčka. „Jste nemocný?“ zeptal se konečně. Muž zabručel, ale neodpověděl. Po jídle si lehli oblečení pod jednu deku. Lucius zůstal vzhůru. Anestetikum začalo odeznívat a v zápěstí mu bolestivě cukalo. Nyní už litoval svého odhodlání vydržet. Jak je to ještě daleko do Lemnowic? Měl dost kokainu akorát tak na příští den. Neustále kroutil necitlivými prsty a opět se obával stlačení nervu. V místnosti však mrzlo – cit v prstech druhé ruky nebyl o moc větší.

Pořád byl vzhůru, když se husar zavrtěl, vstal a šel se ke zdi vymočit. Stejně jako předtím tam jen dlouho stál, možná pět minut i déle, načež začal úpět a potom se bouchl – buď do stehen, nebo do podbřišku nebo do penisu. Lucius nevěděl, viděl jen to, že muž sám sebe mlátí se stále větší surovostí.

Lucius se posadil. „Desátníku?“

Muž přestal. Pěsti držel zaťaté. Zvedl je vysoko nad hlavu a začal skučet.

„Desátníku?“ řekl znovu Lucius. A pak velmi nesměle, vůbec poprvé v životě, vyřkl ta slova: „Jsem lékař.“

Zavládlo ticho. Muž si ho ze tmy obezřetně měřil, zapadlé oči nad neholenými tvářemi.

Pak nejistě řekl: „Nejde to ven. Je to zaražený… Bolí to, tady…“

Luciovi trvalo jen chvíli, než si dal dohromady příznaky. V učebnicích uváděli možná tucet příznaků obstrukce, ovšem na východní frontě, s posádkovými městy plnými nevěstinců, existovalo u jinak zdravého muže skutečně jen jedno vysvětlení.

Na klinikách v Krakově léčili neutuchající příval mužů, jimž prováděli roztahování močové trubice zúžené následkem kapavky. Lucius viděl statné, bohorovné vojáky, kteří se sesypali v náporu vzlyků.

„Zítra v nemocnici se o vás postarají,“ řekl husarovi.

Ten odvětil: „Nic nejde ven.“

Lucius řekl: „Chápu. Zítra dojedeme do nemocnice…“

„Nic!“

„Rozumím. Já…“ Zhluboka se nadechl. „Kdy jste byl naposledy?“

Husar však neodpověděl. Místo toho se otočil a podržel penis v otevřené dlani, jako by chtěl Luciovi říct: Koukej. Lucius se zarazil. Pak vytáhl z ruksaku svíčku, zapálil ji a skrčil se před husarem. Přemýšlej. Rozpomeň se na přednášky o anatomii močového měchýře. Jenže on právě tyhle vynechal, protože docházel do Zimmerovy laboratoře.

Řekl muži, ať se předkloní, a na konci penisu se objevila jediná kapička moči. Lucius mu jemně prohmatal břicho. Cítil, jak je napjaté, měchýř hrozil prasknout. Chronické pohlavní nemoci byl problém, o němž by s Feuermannem ještě nedávno vtipkovali, na hony vzdálený vznešené chirurgii, kterou očekával na frontě. Nyní mu však běžely hlavou možné následky neléčené obstrukce. Co když už měchýř praskl? Nebo močovod? Či snad vypověděly ledviny ještě předtím, než se něco protrhlo?

„Zítra v nemocnici…,“ začal znovu Lucius.

Muž zavrtěl hlavou. „Už nevylezu ani na koně.“ Předklonil se a praštil se tak silně pěstí do břicha, že Lucius už nepochyboval, že něco muselo prasknout.

No to je nadělení, zůstat sám s umírajícím husarem v opuštěné vesnici, pomyslel si. Nevěděl, kam jet, ani jak se vrátit do Nagybocskó.

Voják řekl: „Chodím… každý měsíc… Dají mi trubičku…“

„Vím,“ řekl Lucius. „Říká se tomu bougie. Tady ale žádnou nemám.“

Dva muži se rozhlíželi po místnosti a jejich zraky přejížděly po světcově ikoně, hrací skříňce. Pak husar řekl: „U pušky mám protahovák…“

Luciovi se sevřel žaludek. „To nemůžu. Používají vazelínu… Aby šel protahovák dovnitř, potřebujeme…“

Ale muž už lovil v sedlových vacích a po chvilce vytáhl třídílný skládací kartáč, u nějž se části navzájem šroubovaly jedna do druhé. Vypadal jako středověký mučicí nástroj. Ovšem díly bez štětin byly tenké a hladké, dokonce se na koncích opatřených závitem zužovaly. Z brašny muž vylovil tubu s olejem na mazání zbraní.

Luciovi zbývaly dvě ampulky morfia a jednu husarovi dal. Vstříkl ji jehlou, jež byla stále umazaná od jeho vlastní krve. Řekl mu, ať si lehne, a čekal, až morfin zabere. Pak vymáčkl puškařský olej na tyčku. Opět se snažil rozpomenout, co o tom četl ve skriptech. Pokud si pamatoval správně, močová trubice se v místě svěrače ostře stáčela. Kdyby zajel moc daleko, mohl by stěnu trubice propíchnout. Kdyby se však zúžení nacházelo blíž, existovala šance. Zhluboka se nadechl. „Chyťte si to tady a držte,“ poručil husarovi, aby si natáhl penis. Přiložil tyčku k ústí močové trubice a pomalu ji sunul dovnitř. Muž ztuhl. Lucius přestal – nyní si vzpomněl, že jedním z rizik této procedury bylo otevření falešného průchodu. Levá ruka se mu chvěla, a tak si ji pravou podepřel. Vtom si vybavil, co zaslechl v Krakově ve vojenské jídelně, kde se dva ženisté bavili o jakémsi třasu, který se dostaví, když opatrně odvíjejí dráty svých bomb. Zasunul tyčku o něco dále a narazil na odpor. Stáhl ji zpět a posunul vpřed – opět se zastavila. Pak zatlačil a prošla. Husar zařval, prudce sebou škubl a Lucius zůstal klečet s tyčkou v ruce. Škobrtl a padl celý pomočený na zadek, zatímco muž bušil pěstí do dřevěného obložení zdi.

Zabije mě, pomyslel si Lucius. Jenže vtom se husar rozesmál.

Druhý den ráno byl ve výborné náladě.

Zpíval si a u toho vesele močil na všechny strany. „Orvos!“ zvolal. Objal Lucia, zatímco cosi napůl říkal a napůl zpíval maďarsky. Lucius ničemu z toho nerozuměl. Pouze slovu orvos. Doktor. A to stačilo.

Vyrazili na cestu. Jejich stezka se napojila na rozježděnou prázdnou cestu, prudce stoupající do kopců. Zdálo se, že husar je upovídaná, veselá kopa. Zpíval a hvízdal si a rytmicky se plácal do stehen. Je dobře, že Lucius je doktor, povídal. Spousta pacientů. A rukou naznačil řezání.

Zastavili jen jednou, když si Lucius potřeboval píchnout anestetikum do zápěstí. Stopy války mezitím zmizely a les byl čistý. Potkali jen jediného člověka, staříka, který se uprostřed tmavého porostu přehraboval ve sněhu. Husar zpomalil. Lucius dostal strach, že staříka zase okrade, jako předtím obral ty druhé, ale husar se jen zeptal na cestu. Stařík se nejistě opřel o hůlku a ukázal tuřínem.

Stmívalo se, když přejeli nízký kopec a konečně dorazili k vesnici. Ležela zastrčená v mírně svažitém údolí. Dvě řady domků vedly dolů od jednoho dřevěného kostela z hrubě přitesaných klád. Nad kostelem cesta dál stoupala. Dole se údolí rozšiřovalo a objímalo zasněžená políčka lemující zamrzlou řeku. „Lemnowice,“ řekl husar. Sjeli po cestě dolů na pole a pak vyjeli kolem domků nahoru. Byly to nízké dřevěné chatrče pod slaměnými došky, s maličkými okénky, a všechna bez výjimky zakrývaly okenice, takže člověk neviděl dovnitř. Nikde nečněly žádné komíny. Na cestě stály dvě dvoukolky, napohled opuštěné a částečně zasněžené. Nad jednou střechou se něco zatřepetalo a k obloze se vznesla velká černá vrána.

Nikde ani živáčka. Lucius neviděl žádnou posádku, žádné stopy po armádě, a už vůbec ne něco, co by nazval nemocnicí. Třeba leží za kopcem, usoudil. Pokud ovšem i tohle není omyl. Pokud se po tak dlouhé a namáhavé cestě nebude muset obrátit zase nazpátek.

Husar zastavil před kostelem a naznačil Luciovi, ať sesedne. Poslechl, přišel ke dveřím a zaklepal. Čekal. Ve dveřích bylo úzké okénko, které mu připomínalo hradní střílnu. Husar mu řekl, ať klepe hlasitěji. Teprve potom uslyšel pohyb, zvuk kroků. V okénku se objevilo oko.

„Krzelewski,“ řekl Lucius. „Poručík zdravotní služby. Čtrnáctý pluk, třetí armáda.“

Poté někdo strčil do zámku klíč a mechanismus zarachotil. Dveře se otevřely a objevila se zdravotní sestra. Na sobě měla tuhý šedý hábit a v jedné ruce držela pušku Mannlicher, standardní zbraň v c.k. výzbroji.

„Mohu mluvit s vedoucím lékařem?“ zeptal se německy.

Když neodpovídala, zkusil to polsky.

„Myslíte doktora?“ odpověděla. Pořád se držela zpátky, vykukujíc z přítmí kostela. „A neřekl jste právě, že jste to vy?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zimní voják.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.