Severský bestiář

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Andrea Lundgrenová

Severský bestiář – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lidské hranice nejsou dány Bohem, ale jsou božské. Řečeno jinými slovy: poznáváním vlastních hranic se člověk stává božským.

Georges Bataille

… protože některým je dáno ze své kůže vystoupit a jiným v ní přebývat…

Djuna Barnes

Přirozeně nepopírám, že duši odděluje od světa propast, jsem však přesvědčen, že na samém jejím dně lze dříve nebo později zahlédnout možnost nové, dosud netušené symbiózy, jež neponechá duši ani svět v jejich původní nedotknutelnosti.

László F. Földényi

Ptačí křik o nocích

Když dojdu k okraji svahu, vidím ho dole na úzkém pásu břehu, který vymezuje pevninu vůči sráznému korytu řeky. Na sobě má šedomodrou větrovku s tyrkysovými proužky po stranách, v níž chodí odjakživa. Slunce stojí vysoko na obloze a vrhá na vodu oslepující pruh. Javory se probarvily do žluta a oranžova a táta tam stojí a potýká se s houštinami. Mezi maliním, střemchou a jeřabinami se téměř ztrácí. Na popraskaný pařez vedle si odložil zahradnické nůžky. Skloní se, uchopí několik bodláků a vytrhne je ze země. Oklepe z nich největší hrudky hlíny a odhodí plevel na kolečko. Ve slunečním svitu se třpytí vodní hladina i tátovo čelo. Když si všimne, že stojím nahoře na svahu, narovná se a zahradní rukavicí si otře pot z tváře.

„Nemohl jsem v noci spát,“ podotkne, když dojdeme do kuchyně.

Uvaří kávu a já se usadím na pohovku. Čalounění je ošoupané. V dětství jsem míval ve zvyku lehnout si tam při psaní úkolů na břicho a mimoděk přejíždět po kytičkovém vzorku rukou. Látka je trochu žmolkovatá a místy prosvítá pěnovka.

„Proč jsi nemohl spát?“

Posadí se naproti mně. Stůl, na němž spočívá jeho pravá ruka, je samý kroužek po hrncích s horkým dnem.

„Dole u řeky křičel nějaký pták. Kolem čtvrté ráno. Nahlas.“

„Co to bylo za ptáka?“

Natáhne se po novinách složených na stole a dá se do listování, ačkoli je mi jasné, že už je četl. Na okraj strany s křížovkou něco přikreslil. Silueta opeřence působí jako špička totemu. S nepatrným úsměvem nakloním hlavu lehce na stranu, jestli neuvidím lépe, ale on dál obrací stránky.

„Rozhodně jsem ho tu teda nikdy předtím neslyšel,“ prohlásí. „Ozval se dvakrát, v rychlém sledu. Píííííp, píííííp. Pořád dokola jako siréna. Nedalo se přitom usnout, a tak jsem šel ven.“

„A zahlédl jsi ho?“

„Ne, musel být někde dál, někde po proudu směrem k mostu.“

Vstane a přinese kávovou konvici. Nejdřív nalije mně a potom sobě. Zmíním se o mléku a zvednu se, že se podívám do lednice. Skleněné poličky jsou lepkavé, ve skvrnách ulpělo pár vlasů, ale jídla je tam dost. Několik otevřených konzerv, cibule, klobása s rýžovou kaší. Znovu se posadím. Z bleděmodrých očí mu čiší znavená prázdnota, jako u starého tažného psa. Když zvedá křehký šálek k ústům, chvěje se mu ruka. Porcelán po babičce. Vytahuje ho, jen když přijdu na návštěvu. Jinak používá vždycky větší hrnek z bývalé práce. Musel z ní odejít před dvěma lety. Prý kvůli zádům, která se od té doby sice spravila, ale vracet se prý nemá smysl. Moc bych se tam honil, tvrdil. Už toho bylo dost.

„Určitě to byl jeřáb,“ podotknu a pomalým pramínkem si nasypu do šálku půl lžičky cukru.

Nemám ponětí, proč to dělám. Kávu piju jen neslazenou, zásadně černou a minimálně čtyři šálky denně. Nesnesu v ní ani kapku mléka, od doby, kdy běžel v televizi ten dokument o telátku, které několik dní a nocí volalo po matce. To mi stačilo, s mlékem byl okamžitě konec. A to bylo roky předtím, než mi kafe vůbec začalo chutnat — tehdy v šestnácti, u jednoho z těch velkých oken ve školní jídelně, kde se dalo sedávat o samotě, s pohledem upřeným ven na chřadnoucí zeleň.

„Žádný jeřáb to nebyl,“ prohlásí, aniž zvedne oči od novin. „Možná mořský orel.“

Prstem přebíhá po sloupcích, občas mu přitom zaškube ve tváři. Strniště vousů ho dělá starším. Dřív o sebe tak dbal, holil se vždycky brzy ráno, než odešel do práce. Pěna na holení vypadala jako šlehačka.

Zeptá se mě, jak se mám a jestli se mi daří v práci. Já na to, že je všechno dobré, v práci i jinak. Po doušcích polykám oslazenou kávu a prohlížím si ho, když se zrovna nedívá. Obličej je užší než můj, já mám máminy vysedlé lícní kosti i šedé oči. Ale záda jsou jeho — uvnitř shrbená a navenek rovná a silná. Dlouho jsem vůbec nedokázal nosit košile, protože mi ho připomínaly. Bylo to jako oblékat se do jeho kůže. Teď už na sebe nic jiného nevezmu. Zároveň je zvláštní pocit se sem vypravit. Připadá mi to jako putování nazpátek v čase, každý metr silnice se rovná několika týdnům života. Člověk se stále zmenšuje. Navíc je tu ohromné ticho. A to se mluvením jen zhoršuje.

„Četl jsem, že když člověk pracuje po nocích, užene si rakovinu,“ prohlásí. „Psali to v novinách.“

Pár milimetrů pod hladinou vidím bílé okraje šálku, ale na dně se přelévá sedlina. Táta si prohlíží program rozhlasového vysílání. Dřív si ráno pouštěl rádio Klasik. Vstával dřív než já s mámou. Jednou jsem ho zastihl v polovině árie, byla zima, za oknem tma jako v pytli a mně možná osm let. Měl jsem namířeno na záchod, a když jsem v polospánku jen ve spodkách procházel kolem, všiml jsem si, jak se v kuchyni opírá o linku, s lopatkami stlačenými na zádech k sobě jako pár křídel. Jen tak tam stál a do toho ta nebeská skladba.

Nehostí mě dlouho. Jakmile dopijeme kávu, chce jít ven a pokračovat v práci.

„Dřív ses o tu stráň přece nestaral,“ zastavím se na plochých kamenech vedoucích nahoru k silnici a začnu se přehrabovat v kapsách ve snaze najít klíče od auta.

„Vždyť sám vidíš, jak to tu zarůstá,“ opáčí. „Nemám chvilku klidu.“

Když ucítím pod prsty chladný kov, rozhlédnu se po zahradě. Na samém okraji svahu nad řekou se tyčí osamělý javor. Ani stébélko nevyčnívá z řady. Spadne několik listů, chvíli se vznáší ve vzduchu a pak se snesou na zastřižený trávník.

„Ale nepřeháněj to,“ promluvím tiše.

Jenže on už je duchem zpátky dole u řeky, u poloprázdného kolečka, oblázků na pobřeží, na něž šplouchá voda, a cítí, jak se ruka chápe stonků bodláčí, až úplně u země, kde se dají sevřít nejpevněji.

Cestou k autu se za ním ještě jednou otočím, právě ve chvíli, kdy se mi ztrácí z dohledu. Má naspěch, jako by se bál, že mu něco uteče.

Nasednu do své malé mazdy s šedými potahy a rozbitou palubní přihrádkou. Opřu se, ale mám pocit, že něco není v pořádku. V zadním zrcátku vidím jen polovinu výhledu a nohama nedosáhnu na pedály. Upravím nastavení sedadla. Potom i zrcátek. Přední sklo je celé umatlané, jako by ho někdo důkladně osahal rukama ve snaze dostat se ven.

Jedu zpátky do města.

„Vím, že je trochu pozdě teď řízkovat kytky,“ prohlásí máma a chvatně zalije všechny rostliny, než mě přijde do předsíně obejmout. V ruce stále drží bílou konvičku.

Boty nechám stát na rohožce a bundu si odložím na háček vedle jejího kabátu.

„Jak to vypadá s Aronem?“ ozve se z kuchyně.

Slyším cinkot porcelánu.

„Já si kafe nedám,“ řeknu proto a jdu za ní.

Zarazí se a místo šálků vyndá dvě sklenice.

„Mám malinovou šťávu,“ prohlásí. „To by šlo, ne?“

„Rozhodně,“ ujistím ji. „Zrovna čistil porost dole u řeky. Dost se do toho obul.“

Máma vytáhne lahev sirupu a připraví šťávu do džbánu. Zase si obarvila vlasy na červeno, což krásně ladí s bílým propínacím svetrem. Nohy jí kmitají po koberci sem a tam.

„Copak ony se pořád vyrábějí hadrové koberečky?“ nadhodím. „Nebo je to ten, co máš po babičce?“

„To víš, že vyrábějí,“ odtuší a vyndá z mrazáku umělohmotnou dózu. „Dokud budou existovat hadry, budou se z nich dělat koberce. Protože vždycky najdeš něco starého, co se dá natrhat a použít. Tenhle je po babičce. Pamatuješ se na něj?“

Koberec je mechově zelený, světle žlutý a tmavomodrý, s třásněmi spletenými do copánků.

„Myslím, že ne,“ odpovím.

„Posadíme se do salonku,“ prohlásí.

Následuju ji klenutým průchodem dovnitř. Okna jsou přeplněná květinami, závěsnými květináči a záclonkami. Stojí tam několik polic s knihami, které si podle mého pořídila jen tak mimochodem, ale nikdy nepřečetla. Knihovnu přece člověk mít musí. Malá televize. Vitrína a krásný starý sekretář. Na stole přímo pod oknem se tísní nařízkované rostlinky ve skleničkách. Konferenční stolek před sedací soupravou je ze světle hnědého dřeva a má prosklenou horní desku. Patří k němu i dvě barevně sladěná křesla, ta nejsou ovšem určená k sezení, aby se náhodou neodřela. Proto jsou uklizená. Vyhodit je však nemůže, protože se stolkem tvoří soupravu.

„Očividně ho ruší nějaký pták,“ prohlásím a posadím se na pohovku.

Vezme z podnosu sklenici a nalije nám oběma šťávu. Má nádhernou rubínově červenou barvu.

„Dej si,“ nabídne mi máma dózu se sušenkami. „Za chvilku povolí.“

Jednu si vezmu a odložím ji na stůl. Šťáva je silná tak akorát, ačkoli máma sama ji radši víc naředěnou. Zakousne se do sušenky a drobečky pochytá do ruky.

„Takže pták,“ promluví.

„Myslí si, že orel mořský.“

„To určitě!“ odtuší máma. „Spíš jeřáb. Mimochodem, dočetla jsem se, že když člověk pracuje po nocích, užene si z toho rakovinu.“

Mlčím a přejíždím si ukazovákem po kloubech druhé ruky. Jsou suché jako brusný papír.

„Víš, občas, když nemůžu spát, tak si tě představuju, jak tam sedíš úplně sám pod těmi zářivkami.“

„Já netušil, že špatně spíš,“ odvětím.

„Ále, jen tu a tam,“ prohlásí. „To víš, k stáru člověk často jen tak leží a dumá o životě.“

Sušenka chutná přesně tak, jak si to pamatuju z dětství. Tyhle byly tátovy nejoblíbenější, zatímco máma by radši sáhla po větším zákusku, nejraději po koláči nebo dortu. Jenže ty se u nás doma nevedly. Zato čajové pečivo s marmeládou se našlo téměř pokaždé a mandlové sušenky vždycky, protože ty nikomu nechutnaly. Kdykoli přišla návštěva, všechny putovaly na stůl a mě hrozně bavilo nandávat je na třípatrový podnos. Pěkně jako v cukrárně. Většinou nás navštěvovaly máminy dvě sestry. Melker téměř nikdy, protože se s tátou před několika lety pohádali. Táta nepil vodu se šťávou, jen kafe. Jednou našel v nějaké skříni zapadlou cigaretu a okamžitě si zapálil, jako by se nechumelilo. Jako by z něj najednou byl někdo jiný. Já vůbec netušil, že někdy dřív kouřil. Když pak máma přišla a prohlásila, panebože, tady to ale páchne kouřem, nehnul ani brvou. Já jí pošeptal, že to byl táta, a myslel jsem si, že se příšerně rozčilí, ale ona se místo toho rozesmála na celé kolo a táta jakbysmet, novým hurónským smíchem. Pak si k němu přisedla a oba tam seděli a chechtali se. Jen tehdy jedinkrát jsem tátu viděl kouřit.

„Jak jste se s tátou poznali?“ nadhodím.

„To přece víš,“ opáčí. „Při tanci v hotelu. Šla jsem vyzvat já jeho, protože jsme se s kamarádkami vsadily, jestli si na to troufnu.“

„A vybrala sis ho, protože vypadal, jako by tam nejradši nebyl.“

„Přesně tak.“

Dolije mi šťávu.

„Já si vážně nedovedu představit tátu při tanci,“ prohlásím a všimnu si, že mám na nohavici kávovou skvrnku ve tvaru medvědí hlavy.

„Tehdy tancovali všichni.“

„To jo, ale i tak.“

Máma vstane a vyjde se skleničkou do kuchyně. Slyším, jak otvírá kohoutek.

„Co dělá Roger?“ zeptám se, když se usadí zpátky do křesla.

„S tím už se nevídám,“ pronese.

„A proč ne?“

„No, nějak to vyprchalo. Nebaví ho cokoli podnikat a znáš mě. Víš, že jsem začala chodit na hodiny tance?“

„Cože?“

„Tanga. Argentinského, ačkoli většina lidí chce tancovat to finské.“

„Já ani nevěděl, že existují dva druhy.“

„Ale existují. Moc chlapů tam nechodí, ale zatančila jsem si s tvým bývalým terapeutem, vzpomínáš si na něj? Bengt-Erik?“

„Ale kde bereš tu odvahu?“

Máma se zasměje.

„Nic tak hrozného na něm snad není?“

„Ne, chci říct — kde bereš odvahu se jen tak přihlásit na kurz? Nebojíš se, že…“

„Že co?“

„Nic, já nevím.“

„Z něčeho takového nemá smysl mít strach. K tomu se hodí spousta jiných věcí, pokud se chce člověk mermomocí trápit. Třeba důchody. Rasisti ve vládě. Tuhle ostýchavost máš po otci.“

Ušklíbnu se.

„To máš asi pravdu.“

Mlčky přihlíží, jak si zavazuju boty. Vstanu a vezmu si od ní sáček mraženého jablečného protlaku. Přidávej ho do kaše, radila mi, jako bych patřil k těm, co si k snídani vaří kaši, respektive si vůbec nějakou snídani dělají. Obejmeme se a já se obracím a chci odejít.

„Má doma uklizeno?“ zeptá se a já se zarazím. „Vypadal, že se mu daří dobře?“

Přikývnu.

„A u tebe je taky všechno v pořádku? Doopravdy?“

Je v tom cosi vyčkávavého.

„Je,“ prohlásím a čekám, že něco dodá, ale ona jen přikývne a s tím se rozloučíme.

Tu noc se mi zdá o tátovi. Jsme v zahradním přístřešku, okenní sklo bičují větve, je noc a nad ostrohem zuří bouře. Stojí napůl odvrácený ode mě a ze svítilny na stěně před ním se line oranžová záře. Zvenku sem doléhá ohlušující rachot. Slyšíš, jak to tam venku řádí? ozve se dutým hlasem jakoby zdálky.

Snažím se na něj pohlédnout, ale tvář je nezřetelná, jako bych ji zahlédl v posledním okamžiku, než se ke mně otočí zády. Chci promluvit, ale přes burácení větru neslyším vlastního slova. Dávám se do křiku. Co je to za rány? Co je to za rány, táto? Mé nohy ztěžka kráčí směrem k němu, ale přiblížit se nedokážu. Vtom si všimnu, že něco skrývá v sepnutých dlaních. Je to zlaté. Sklání se k tomu. Světlo se zachvěje a začne blikat. Mnu si oči, zatočí se mi z toho hlava a pak v té mihotavé záři spatřím, jak vstává. Tiskne si své tajemství k hrudi a vrhá se střemhlav ven do bouře.

Na světě jsou i spolehliví tátové, přemítám, když na parkovišti před zaměstnáním zabouchnu dveře od auta. Takoví, co si v neděli dopoledne čtou na sluníčku noviny a broukají si u toho. Pak začnou trochu popichovat své potomky a ti s povzdechem utrousí áááchjo, tati, ty seš ale úplně mimo. Takový táta vás večer přijde přikrýt a je na něj vždycky spolehnutí. Potom tu jsou ti zlí, kteří nemají čas a člověk jim nikdy není dost dobrý. Ti, co vás zesměšňují před ostatními, pijí, vztekají se a prohlašují, že jste celá matka. A pak existují otcové, jako je ten můj, u nichž jste odjakživa měli pocit, že se nedokážou postarat sami o sebe. Ti většinou jen tak posedávají, a pokud ne, tak něco kutí, cokoli, jen aby se nezačali dusit. A potom si jdou zase sednout. Takoví, co se večer dívají na televizi, i když není na co, a chodí spát časně, přestože pak nemůžou usnout. Nikam nechodí, nemají žádné přátele, snad jen nějakou rozpačitou ratolest, která se u nich ukáže jen výjimečně a s nevolí, protože je navýsost nepříjemné být pro někoho tím jediným, co v životě má. Navzdory tomu, že se nikdy pořádně nenaučili dávat najevo své pocity, projevují pak takoví otcové nepřiměřenou radost. Ta je totiž tak veliká, že ji nelze nevidět. Co s takovým tátou? Od zlého otce se vždycky dá odejít. Ale osamělému nebude sebevětší péče stačit. Ať se snažíte, jak chcete, stejně máte neustále pocit, že ho opouštíte.

V bledě žlutém světle chodby vypadá všechno mdle. Ve společné šatně najdu Molly, která tu sedí a zírá do prázdna, jako by ztuhla uprostřed pokusu zapnout si košili. Prasklý ret má zpola zahojený. Když ji míjím, probere se k životu.

„Čus, kámo,“ pozdraví a stáhne si vlasy do ohonu.

„Čus, to vypadá na vydařenej večer.“

Molly zavře skříňku, já se posadím na protější lavici a začnu se převlékat.

„Už toho mám plný zuby,“ prohlásí. „Byl to samozřejmě Klas. Je to čurák.“

„Hmm,“ přitakám.

Mně tak každopádně připadá. Ale to přece není něco, co by člověk mohl říct přímo.

„A co ty? Jak se máš?“

Zastaví se ve dveřích. Vlasy má jako chomáče příze; zrovna minulý týden se zmínila, že od doby, co tu pracuje, jí jich „vypadala snad půlka“. A to jí je teprve dvaadvacet. Asi má nízký práh stresu.

„Ale jo,“ prohlásím.

Molly přikývne a semkne rty, načež mávne rukou směrem k výtahu a odejde.

Já zůstanu sedět. Zkusmo napnu jeden ze svých ochabujících bicepsů, ale v půlce to vzdám. Tělo mi najednou nesmírně ztěžkne. Vybavím si, kolikrát už jsem tu takhle seděl, každou z dřívějších podob tohoto těla, které se pak s povzdechem zvedlo, zavřelo dvířka od skříňky a na chvilku, jen na okamžik, se zastavilo, zavřelo oči a snad spatřilo jiný život. Jen po nepatrný okamžik. Nikdy ne příliš dlouho, protože to je nebezpečné. Je nebezpečné ulpět pohledem v nicotě, protože to neustálé strhávání nazpět vás nakonec rozbije. Ruce a nohy se polámou a člověk skončí na břiše s nosem na betonové podlaze, z níž se nedokáže zvednout.

Vstávám trochu příliš rychle. Když se mi rozjasní před očima, jsem už v půli cesty k výtahu. Vyznám se tady i poslepu.

„Kdo to byl?“ zajímá se Molly, když se vrátím do pokoje a zastrčím si telefon do kapsy.

Stařenka mezi námi je tak droboučká, že se člověku občas při převlékání pod povlečením úplně ztrácí. Jmenuje se Agnes a než se jí přitížilo, byla neskutečně vtipná.

„Moje máma,“ vysvětlím jí. „Aby mi připomněla, že mám zítra narozeniny.“

„A sakra,“ utrousí Molly. „A jak to oslavíš?“

„To nevím,“ opáčím a upravím Agnes přikrývku. „Co myslíš ty?“

Jdeme do další místnosti. Molly první a já šikmo za ní. Prohlížím si mateřské znaménko na jejím krku.

„Měl bys podniknout něco zábavnýho. Seskok padákem. Všichni mí známí, co to udělali, tvrdili, že to bylo snad to nejlepší, co kdy zažili. Ačkoli tě z toho může příšerně bolet v uších. Kvůli tlaku.“

Zašklebím se.

„Řítit se k zemi rychlostí několik set kilometrů za hodinu. No, nevím.“

„Tak nic.“

Molly pokrčí rameny.

„Stejně nechápu, proč tu každýmu nekoupí malý rádio,“ pokračuje. „To přece nemůže být bůhvíjak drahý. Z tohohle ticha by člověku hráblo.“

„Privatizované zdravotnictví,“ míním. „Zdravíčko, Ulriku, jakpak se vám dneska vede?“

Sedí na posteli s nohama pár centimetrů nad zemí. Občas se bez důvodu začne prát, ublíží si a musí na pohotovost. Ale většinu času jen tak prosedí.

„Nechce se vám na záchod?“

Molly usedne vedle něho. Já dojdu k oknu roztáhnout závěsy. Rozdíl je sotva patrný. Totéž vybledlé světlo. Pološero.

Občas mám sto chutí vyhodit to tu celé do vzduchu. Vyhladit celé oddělení. Anebo dát výpověď a prostě se jen tak rozběhnout pryč, dokud se mi nezačne snáz dýchat. Na jeden z pólů, kde je vzduch průzračnější než voda v horské bystřině a krystalky ledu proměnily svět v jiskřivou pláň, již člověk může vnímat jen s přimhouřenýma očima, aby na něj ze vší té krásy nepřišly mdloby. Ledová pokrývka tam sahá kilometry hluboko a sníh vám vrže pod nohama jako dveře na půdu. Batolíte se po něm jako neohrabané medvídě. A v té vodě, která je naprosto čistá, tmavá a neznámá, se může skrývat cokoli. Člověk se na břehu nakloní nad hladinu a tuší. Tam dole jsou velryby andělé, kteří na věky věků obeplouvají jedno okno za druhým. Vznášejí se pod klenbami. A úplně nahoře na hladině cítí člověk příchuť hlubiny, kterou vnímá v ústech jako něco neznámého, z čeho na něj přichází žízeň. A tak se napije. Zavdává si tak dlouho, dokud mu nezačne žbluňkat v žaludku a neprostoupí ho ten cizí pocit. V tu chvíli získává alespoň jistotu, že existuje něco víc než jen to, co lze spatřit.

To by stačilo.

U oběda sdělím Molly, že oslavím narozeniny plavbou na lodi. Nadělím si dárek jen pro sebe.

„A kde?“ ozve se mezi sousty.

„Na tom zas až tak nesejde. Ale vyrazím si někam v lodi.“

„Říká se na lodi.“

„Tak dobře, na lodi,“ zopakuju po ní.

„Takže ty máš rád lodě?“

„Ani bych neřekl.“

Odložím příbor. Pak si na něco vzpomenu.

„Ale když jsem byl malý, měli jsme člun,“ řeknu a snažím se zadržet unikající vzpomínku. „Malou pramici.“

„Aha,“ odtuší Molly a začne listovat v novinách.

Každý pokus pohroužit se do vzpomínek pro mě je, jako když se ohlédnete přes rameno a okamžitě vás to oslepí. Nevidíte vůbec nic, a tak se otočíte nazpět s prázdnou, jen před očima vám tančí oslnivé mžitky. Kdybych nevěděl, že demence se projevuje jinak, měl bych z toho obavy. Je to jako třpyt na vodní hladině, když slunce poseje rozčeřenou vodu záplavou jiskřiček. Tu a tam problikne záblesk, ale celý výjev nespatřím. Jako teď, snad zábradlí naší pramice a máminy ruce, když ukládá piknikový koš pod lavici. Ta je uprostřed trochu navlhlá. Táta s vyhrnutými rukávy u vesla a chlupy na jeho pažích. Pak je to pryč, nic dalšího tam k nalezení není. Kolik mi tenkrát bylo? Šest? Sedm? Deset? Asi jsme si vyjeli na výlet, ale nevzpomínám si. Vybavuju si jen loďku, naši malou pramici. Tátovy klidné záběry vesly, skřípění, jak se otírají o hranu loďky, žádné rozvrzané havlinky — ty se myslím rozbily — a pak dřevěný list, který prořízne hladinu, zapře se a vystřelí člun kupředu. Snad jsme jeli k ostrůvku Storholmen uprostřed řeky? Než začali blbnout s regulací průtoku vody, dalo se tam v zimě dojít. Máma nám nutila sněhule a táta zapřáhl Tanju do saní s karimatkou a prutem na rybolov pod ledem.

Když jsem byl u řeky naposled během léta, nezahlédl jsem na břehu plachtu? Tmavozelenou, khaki a trochu vyboulenou? Možná tam pramice pořád je. V tom případě je však nepoužívaná. Jako by tam byla schovaná. Sluneční třpyt, šplouchání vln, já máchám ruku ve vodě a nespouštím z ní oči, protože toho léta jednomu děcku štika ukousla prst u nohy. A já věděl, že v řece štiky jsou. Velcí netvoři z pravěku dole v chaluhové džungli. Máma se mým obavám směje a táta…? Co dělá táta? Ten se dívá na hejno vodních ptáků vzlétající k obloze. Sleduje je pohledem jako ve zpomaleném filmu a zaklání se, aby viděl mávání křídel. Ze svého místa pohyb perutí skoro cítíme, víří spolu s proudy sem a tam, a táta snad z únavy přestává zabírat, možná už nemůže a upustil vesla, která pomalu sklouzávají přes okraj do vody. Máma zaslechne žbluňknutí, ale než se k nim stačí natáhnout, odnese je to z dosahu. V očích má vyděšený pohled. Táta pořád sedí jako očarovaný pohledem na hejno ptáků, kteří jako by letěli rovnou do slunce. Já odlepím oči od štik, ale když místo toho pozvednu po tátově vzoru zrak k obloze, světlo mě zasáhne takovou silou, že mě úplně oslepí. Bez vesel námi bezmocně smýká proud. Máma opakuje tátovo jméno čím dál hlasitěji, až nakonec téměř křičí. Jenže on jako by neviděl ani neslyšel, jako by v tom člunu už vůbec nebyl.

Na kuchyňském stole stojí polovina skořicového závinu, který táta nakrájel, a oba už jsme z něj pár plátků snědli. Drobíme si ho ke kávě. Vypadá unaveně, má váčky pod očima. V kuchyni je nepořádek, přestože o mé návštěvě věděl dopředu. Moučník jsem přivezl pro jistotu. On dojde pro obálku s penězi. Dvě pětistovky. Řekl jsem mu, že je to moc. Chtěl jsem mu jednu z nich vrátit, už už jsem ji vytahoval, když mi v tom něco zabránilo. Zaslechl jsem v hlavě mámina slova. A tak jsem jen poděkoval. On mi poblahopřál. Závin sice prodávali se slevou, ale okoralý nebyl. Měli ho v koši přímo u kasy a velkou červenou nálepku s nápisem „zlevněno“ jsem z něj pak strhnul. Nevím proč.

Když dopijeme kávu, jdu se podívat do obývacího pokoje. Na stěnách visí tytéž obrazy jako vždycky, s přírodními výjevy. Divoké kachny. Hejno husí na nebi. Strakapoud přilepený ke kmeni břízy tak, že spolu s ním vytváří písmeno V. Díla, jaká najdete na bleším trhu mezi kávovými servisy, starými barometry a horami květináčů. Tytéž scenérie místní vidí, kdykoli otevřou dveře. Divoké kachny jsou k vidění dole u řeky, husy se stěhují každoročně, přilétnou a zase odletí, jak mají ve zvyku. A strakapoud bydlí v sousedově limbě.

Pod oknem stojí v lehkém záklonu hnědé kožené křeslo s ošuntělým sedákem a odřenými opěrkami. Opodál v kovovém stojanu na kolečkách trůní televize. Podlaha je samý kamínek a na stole stojí několik neumytých talířů. Cestou nazpátek do kuchyně si všimnu, že všechno zahradnické náčiní má opřené o stěnu v předsíni. Koberec je zralý na vyhození. On pořád sedí tak, jak jsem ho zanechal, smete si na hromádku pár zrnek perličkového cukru, přitiskne na ně ukazováček a pak si ho strčí do pusy.

Ptá se na mámu, tak mu řeknu o Rogerovi. Potom o tangu. Vyřídím pozdravy. On je opětuje.

„A jak se vlastně máš?“ zeptám se po chvíli.

Nejdřív tvrdí, že dobře. Já si přidám kousek moučníku, ačkoli na něj nemám nijak zvlášť chuť. Povytáhnu závin z umělohmotného obalu a opatrně si odkrojím tak, abych neřízl do bílého papíru pod ním.

„V noci se mi špatně spí,“ ozve se posléze.

Pohlédnu na něj a přežvykuju u toho.

„Za chvíli se zas probudím a vstanu.“

„A nepiješ moc kafe?“

O to však nejde.

„To ten pták,“ míní.

Zní odevzdaně, téměř jako by se styděl.

„Myslíš toho jeřába?“

„Říkám přece, že to žádný jeřáb není.“

„A viděl jsi ho?“

„Vím, jak se ozývá jeřáb.“

Tvrdí, že už nedokáže znovu usnout. Někdy je celé noci vzhůru.

„To musíš být úplně vyřízenej,“ podotknu. „Když já nemůžu spát, tak jsem z toho úplně mimo. Musíš si nechat od doktora napsat prášky na spaní nebo tak. Nebo začít pít ty přírodní čaje. Bylinky.“

„To ne,“ odtuší. „Ty přece chodíš do práce, to je něco jiného. Já se jen potuluju kolem.“

Vstane a začne sklízet ze stolu, zřejmě ho mrzí, že s tím vyrukoval.

„Maximálně dva hrnky za den,“ nabádám ho při odchodu. „Slib mi to.“

Přitaká. U dveří mi ještě jednou popřeje k narozeninám. Trávník se i přes podzimní počasí leskne a je jako ze škatulky. S prosekáváním dole u řeky už podle všeho skončil. Za seschlým maliním jsou vidět pootevřené dveře do kůlny. Svítí se v ní, kdovíproč mám chuť tam jít a porozhlédnout se. Všechno zahradnické náčiní si přece natahal do domu, takže si tam musí na něco dělat místo. On však zůstane stát a dívá se za mnou, proto svému popudu odolám a raději zahnu za roh.

Cestou domů míjím prodejnu alkoholu. Pokladní byla fakt milá, a když jsem jí dal občanku, popřála mi všechno nejlepší. Mohlo jí být tak dvacet, ale neznám ji. Pak se jdu posadit zpátky do auta a snažím se dýchat. Na hrudníku cítím takovou tíži, že se musím opřít o volant.

„Do prdele kurva zasranej čurák.“

Dvojice, která si nese okolo krabici vína s kohoutkem, po mně pokukuje, a tak se narovnám a zmůžu se na jakýs takýs úsměv. Strčím klíč do zapalování, ale nenastartuju. K máti jdu v pondělí večer, protože předtím pokaždé něco měla. Z nějakého důvodu mě to potěšilo. „Co budeš chtít ke svačině?“ zeptala se do telefonu, když jsme se domlouvali, a já opáčil, že mi na tom nesejde. Pak jsem volal Magnusovi, který mě lámal, abych přišel. Přijď, ať to můžem oslavit, a pak vyrazíme do Stage.

Určitě bude fajn tam zajít. Jasně že jo. Napřímím se a nastartuju. Pivní plechovky v tašce na podlážce se sesypou na hromadu.

Po pár grozích v Magnusově nově předělané kuchyni, kde je tak čisto, že si člověk pomalu netroufá na cokoli sáhnout, skončíme u rohového stolu v klubu, kde už na nás skoro všichni čekají. Ola s Amandou, co spolu chodí už od konce základky. Kočka Malin, Linnea. A bohužel taky Josef. Vedle něj postává ožralý Rickard, trousí vtípky a snaží se sbalit nějakou blondýnu z Hertsönu.

„Když už se roštěnky z Luleå trmácej až sem, tak je to špatný,“ prohlásí Magnus.

Zasměju se. Kamarádka té světlovlásky je menší a vypadá milejší. Přizvukuje mi, asi Magnusovu poznámku zaslechla taky. Hudba hraje tak nahlas, že to člověka rozechvívá až do morku kostí. Světla se pohybují sem a tam a na stole přede mnou stojí bíle zakalený drink. Ona má skoro stejný a pozvedne ho k přípitku. Já přikývnu a lehce nadzvednu svůj. Semknu rty, slabě zaskřípu zuby, ale nedokážu se na ni dál dívat. Myslím na tátovy ptačí obrazy, jak visí v obýváku na zdi. Divoké kachny, strakapoud. Husy. Na stole přibyl další špinavý talíř, televize je puštěná a on u ní možná usnul, takže se probudí celý zničený a rozlámaný. Hřmotné basy se opírají do stolu a z elektrického světla se nám dělají mžitky před očima. Blondýna si chce přisednout k Olovi a její kamarádka skončí vedle mě. Když jí dělám místo, zatváří se omluvně. Nejspíš působím nedobytně, jako smrk nebo pařez. Dokážu si představit, že by radši zůstala v Luleå na předchozím večírku u někoho doma, kde to určitě bylo mnohem zábavnější. V tu chvíli ještě noc skýtala netušené možnosti. Jistě si někde v kuchyni dávali grog přesně jako my a poslouchali u toho devadesátkové hity. Spice Girls a Mambo No. 5. Freestyler. Nakloní se ke mně a představí se jako Eva.

Podotknu, že je to krásné jméno. Nikdy dřív mě to nenapadlo, ale je to sakra krásné jméno. Čisté a jasné.

Eva Eva Eva, opakuju si v duchu. Prosvětluje mě to.

Prozradím jí svoje jméno s dodatkem, že ho vymyslel táta a máma se ze začátku vzpouzela, ale nakonec povolila. Když se Eva zasměje mému odevzdanému výrazu, prosvitne jí v očích mírnost divokých kachen. Předstírám, že za moji schlíplost může jméno, ale ona mě prokoukla. Ať už je to jakkoli, její smích mě těší.

„Mám dneska narozeniny,“ prohlásím. „Je mi šestadvacet.“

„Blahopřeju,“ překřičí hudbu.

Blahopřeju blahopřeju blahopřeju.

„Viděla jsem tě v sobotu ve Stage,“ prozradí mi Molly, když v pondělí vejdu do jídelny.

Má za sebou noční směnu a já ji střídám. Nikdo ze stařečků zatím není vzhůru. Molly si máchá čajový sáček v bílém šálku.

„Akorát jsem už vyrážela domů a tys tam byl se spoustou lidí a vypadal zabranej do hovoru, tak jsem tě nezvládla jít pozdravit,“ pokračuje. „Užil sis to?“

„Docela to šlo,“ opáčím. „A co ty?“

Molly pokrčí rameny a zmáčkne pytlík o lžičku, aby z něj vyždímala zbytky čaje.

„Muzika stála za prd,“ prohlásí. „Člověku to začne lízt na nervy. Dotáhli tam nějakou blbku ze Stockholmu, DJ Cute, viděl jsi ji? Co je to za trapačku, když si říká DJ Cute? Člověku je z toho na blití. Pak za mnou přišel nějakej chlápek a povídá: Tak na co čekáš? A moje kámoška Madde na to, že na lepší časy. Já jí rozuměla, že na lepší chlapy, takže jsem se mohla zbláznit smíchy. On se každopádně zdekoval. Jenomže pak se tam objevil Klas. Takže, no…“

Ušklíbne se na mě a já přikývnu.

„Hele, víš ty co?“ dodá. „Na jaře začnu chodit do školy. Na zdrávku. Takže se sem pak vrátím a budu tě komandovat.“

„No teda!“ opáčím. „Taky můžu jít na zdrávku.“

„A pak budem komandovat spolu.“

„Jo.“

„Akorát si to kurva představ, zkejsnout tady na celej život.“

„Ono to jinde asi není o nic lepší. Nebo se chceš odstěhovat do Stockholmu a stát se dýdžejkou?“

„To ne. Ale mohla bych dělat zdravotnici na školách nebo tak něco. Rozdávat aspirin a tampony a nutit jim kondomy. Nechávat šikanovaný žáky ležet o přestávkách na lehátku, když přijdou a dělají, že je jim blbě.“

Začnu vyndávat nádobí z myčky. Nejdřív naskládám talíře na lince do komínku a potom je uklidím do skřínky. Sklenice do sebe strkám po dvou. Příbory s řinčením vysypu do příborníku.

„Myslíš, že…“ spustím.

Pak ale ztratím nit.

„Myslím co?“ zívne Molly.

„Myslíš, že mezi těmi lidmi tady je alespoň jeden, co není nešťastný?“

„Co je to kurva za otázku?“

Otočím se k ní.

„Jako vážně.“

Molly vstane, obrátí do sebe čaj a šálek postaví do dřezu.

„Když to řekneš takhle, zní to hrozně. Tak nějak hnusně.“

„Já to nemyslím zle,“ namítnu. „Jenomže. Všichni mi pořád připadají nešťastní, vezmi si třeba mýho tátu. Není mu ani sedmdesát. Teprve šedesát dva. Ale když za ním přijedu, čiší z něj pocit, že už má všechno za sebou a čeká už jenom na tu poslední štreku. Jako by nemělo cenu začínat cokoli novýho, cestovat, najít si kamarády. A přitom tu může být do pětadevadesáti. Dýl než celej můj dosavadní život.“

Molly to vyslechne mlčky.

„Mám radši dělat jakoby nic?“ pokračuju. „Možná si jen představuju, že jsou všichni nešťastní. Všichni ti osamělí lidi, za kterýma nikdo nechodí, nikoho nemají a každej večer zírají na televizi, i když se jim vlastně nechce.“

„Ty taky čučíš každej večer na televizi,“ podotkne Molly.

„Jo, já vím. Ale občas mi připadá strašně smutný, že jenom koukám na bednu, nebo jdu ven chlastat. Jinej život vlastně nemám. Nemám do ničeho chuť. Ale aspoň vím, že bych to rád změnil. Možná je to ve mně.“

„No tak začni dělat školu a najdi si něco místo televize, když se ti na ni nechce dívat.“

„Jo,“ odtuším. „Přesně.“

Koncem týdne volám tátovi, ale ten nebere telefon. Sedím doma v posteli a znuděně přepínám kanály. Tělo mám ztěžklé a nohy mi visí přes okraj. Nejspíš bych se měl jít projít. Trochu se nadýchat vzduchu. Žaluzie visí v okně nakřivo jako polámané křídlo. Tu a tam se venku mihne kolemjdoucí, je z nich vidět jen nohy a bundu. Hlavu ne. Pustím počítač a zabrousím na stránku místní univerzity s nabídkou kurzů. Máti připadalo fajn, že se Molly chystá do školy. Vůbec nevím, proč jsem jí to říkal. Musela si myslet, že jsem do Molly zamilovaný, protože se vyptávala, jak vypadá a jestli je s ní zábava. A kam chodila do školy. Když jsem k mámě dorazil, čekal na mě šlehačkový dort s čerstvými jahodami, zavařeninou a vanilkovým krémem. Přesně takový dělávala, když jsem byl malý, ačkoli tehdy ho zdobila bonbony. Ty v lednici vždycky ztvrdly na kámen a člověk je musel cucat, protože rozkousat se nedaly. Jahody chutnaly jako z krámu, vlastně skoro žádnou chuť neměly. Ale dort byl dobrý i tak.

Zajímal jsem se, jak pokračují taneční hodiny a jestli se už něco naučila. Vypadala trochu roztržitě, sice se vyptávala, ale moje odpovědi poslouchala jen na půl ucha. Nakonec jsem sám sebe uslyšel, jak se ptám na náš člun. Na to jsme zareagovali oba.

„Jaký člun?“

„Náš člun,“ řekl jsem. „Ten, jak jsme na něm jezdili po řece, když jsem byl malej.“

Máma vstala, došla si natočit sklenici vody a pak se s rukou na kohoutku zeptala, jestli nechci taky. Zavrtěl jsem hlavou.

„Ty se na to pamatuješ,“ utrousila a znovu si sedla.

„No, jak se to vezme. Jen to, že jsme se jednou byli projet a táta upustil vesla.“

„Plavili jsme se na ní v jednom kuse. Jezdívali jsme na ostrůvek na piknik. Aron tu loďku zbožňoval, měl ji po dědečkovi.“

„Jak jsme se dostali bez vesel domů?“

„Vzpomínáš si na dědu? Umřel, když jsi byl ještě maličký. Kdepak, nemůžeš se na něj pamatovat, byl jsi miminko. To ti byla hrůza, skončil v blázinci ve Furunäsetu. Tehdy říkali, že má zničené nervy. Stalo se to těsně předtím, než to tam zavřeli a všechny propustili. Ale to už byl po smrti. Všichni jsme mu šli na pohřeb.“

Zavrtěl jsem hlavou. Její slova zní jako bzučení. Včela, která zmateně poletuje kolem úlu.

„Ale jak jsme se dostali domů?“

Vtom se pronikavě rozdrnčel telefon a máma vyskočila tak překotně, že vrazila do stolu. Lopatka na dort sletěla z tácu a po bílém ubruse se rozstříkl červený džem. Z hlasu bylo poznat, že volá některá z jejích kamarádek. Občas chodívaly do kina, na kafe do cukrárny Opalen a možná si jednou všechny vyrazí „s důchodci autobusem po Americe“, tvrdila. Když zavěsila, oznámila mi, že si Maj přijde vypůjčit DVD, tak jsem odešel.

Cinkne mi mobil, vytáhnu ho a pohlédnu na displej, kde svítí Evino jméno. Zapomněl jsem, že jsme si vyměnili čísla. Z její iniciativy. Nebo z mojí? Esemeska. Poslala mi odkaz na stránku s křestními jmény a pod to připsala: Nemáš zase tak blbý jméno… A nakonec smajlík. Kliknu na odkaz a stránka se otevře. Pův. velšské, ochránce všehomíra. Vyprsknu do ticha. To je trochu nabubřelý, odepíšu. A protože si kvůli tomu hlasitému smíchu najednou připadám jinak — v tomhle bytě se směju snad vůbec poprvé —, pokračuju otázkou, jestli se nechce sejít. A ona souhlasí.

Co kdybychom spolu měli dítě, napadne mě, když sedím naproti Evě na zahrádce před kavárnou. Je krásná a jasná jako její jméno. Mohla by teď držet v náručí miminko, objímat ten teplý uzlíček rukama. Bylo by naše, uslintané, rozesmáté a tak krásné, že by si kolemjdoucí s vlídným úsměvem pomysleli, to je ale šťastná rodinka, doopravdy šťastná rodinka. Máma by měla ohromnou radost. A táta. Možná bychom je mohli seznámit s Evinými rodiči. Zajít na večeři. Třeba do čínské restaurace. Ze začátku by rozhovor vázl, táta by snaživě přišel ve vyžehlené košili a máma by byla trochu nervózní, ale zároveň naměkko a dohlédla by na to, aby si táta objednal něco, co mu bude chutnat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Severský bestiář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.