Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Ďáblova dcera

Vydání první

Copyright © 2019 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2290. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Devil’s Daughter vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2019

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1167-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1168-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Lisa Kleypas

Ďáblova dcera

Našim milovaným přátelům Amy a Scottovi,

kteří nás předčasně opustili.

„Má svíčka z obou konců hoří,

ta rána nedožije;

však přátelé i nepřátelé moji,

svit její nádherný je.“

EDNA ST. VINCENT MILLAYOVÁ

Kapitola 1

Hampshire, Anglie, 1877

Phoebe se s Westem Ravenelem nikdy nesetkala, ale jednou věcí si byla jistá: je to zlomyslný, bídný tyran. Věděla to už od svých osmi let, kdy jí její nejlepší kamarád Henry začal psát z internátní školy.

West Ravenel byl častým tématem Henryho dopisů. Byl to zarputilý necita, ale jeho soustavně špatné chování se přehlíželo, což se dělo téměř na všech internátních školách. Považovalo se za nevyhnutelné, že starší chlapci ovládali a šikanovali mladší chlapce, a kdo o tom žvanil, byl přísně potrestán.

Milá Phoebe,

mislel jsem že v internátní škole bude legrace ale není. Je tu jeden kluk jménem West co mi vždycky bere u snídaně housku a už je velkí jako slon.

Milá Phoebe,

fčera sem měl za úkol měnit svíčky. West mi propašoval do košíku svíčky s prskafkama a včera večer jedna vybouchla jako raketa a ožehla panu Farthingovi obočí. Dostal jsem za to rákoskou přes ruce. Pan Farthing moh vědět že bich neudělal něco tak nápadného. West toho ani za mák nelituje. Prý si nemoh pomoct když je učitel idyjot.

Milá Phoebe,

nakreslil sem ti obrázek Westa, abys věděla, že máš utéct, kdybys ho někdy uviděla. Kreslení mi nejde a proto vypadá jako pirát a šašek. Taky se tak chová.

West Ravenel čtyři roky dopaloval a týral chudáka Henryho, lorda Clarea, malého a hubeného chlapce křehkého založení. Nakonec rodina vzala Henryho ze školy a odvezla ho do Heron’s Pointu, nedaleko od místa, kde žila Phoebe. Mírné, zdravé klima přímořského letoviska a proslulé mořské koupele pomohly vrátit Henrymu zdraví a dobrou náladu. K jejímu potěšení Henry často navštěvoval Phoebe doma, a dokonce i studoval s jejími bratry a jejich vychovatelem. Díky své inteligenci, vtipu a roztomilým výstřednostem se stal oblíbencem rodiny Challonových.

Neexistoval žádný konkrétní okamžik, kdy se dětská náklonnost Phoebe k Henrymu změnila v něco nového. Docházelo k tomu postupně, prorůstalo jí to jako jemné stříbrné liány, rozkvétající v zahradu zářivých barev, až se na něj jednoho krásného dne podívala a pocítila vzrušení lásky.

Potřebovala manžela, který by dokázal být také přítelem, a Henry byl pro ni odjakživa nejlepší přítel na celém světě. Věděl o ní všechno, stejně jako ona o něm. Dokonale se k sobě hodili.

Phoebe nanesla téma sňatku jako první. Omráčilo ji a ranilo, když se jí to Henry snažil vlídně rozmluvit.

„Víš přece, že s tebou nemůžu být věčně,“ objímal ji štíhlými pažemi a zaplétal přitom prsty do rozpuštěných kučer jejích rusých vlasů. „Jednoho krásného dne budu příliš nemocný, než abych mohl být jaksepatří manžel nebo otec. Abych byl vůbec nějak k užitku. To by nebylo spravedlivé vůči tobě ani dětem. Ani vůči mně.“

„Proč jsi tak rezignovaný?“ otázala se Phoebe, vyděšená jeho tichým, fatalistickým smířením se záhadným neduhem. „Povoláme nové doktory. Zjistíme, z čeho je ti špatně, a najdeme lék. Proč se vzdáváš dřív, než začneš bojovat?“

„Phoebe,“ odpověděl Henry tiše, „boj začal už dávno. Většinu života jsem unavený. Ať odpočívám sebevíc, zřídkakdy mi vydrží energie celý den.“

„Já mám dost energie pro nás oba.“ Phoebe mu položila hlavu na rameno a chvěla se silou svých emocí. „Miluju tě, Henry. Dovol, abych se o tebe starala. Dovol mi být s tebou, jak dlouho to bude možné.“

„Zasloužíš si něco víc.“

„Miluješ mě, Henry?“

Velké světle hnědé oči se mu zaleskly. „Tolik, jak jen může muž milovat ženu.“

„Tak co víc si můžeme přát?“

Vzali se, pár rozhihňaných neviňátek, odhalujících záhady milování s láskyplnou nemotorností. Narodilo se jim první dítě, Justin, tmavovlasý chlapec s robustním zdravím, nyní čtyřletý.

Henry vstoupil do konečného stadia své choroby před rokem, těsně před narozením jejich druhého syna Stephena.

V měsících žalu a zoufalství, jež následovaly, se Phoebe odstěhovala ke své rodině; v láskyplném domově svého dětství nalézala do jisté míry útěchu. Když ale období smutku skončilo, bylo na čase začít nový život jako mladá osamělá matka dvou chlapců. Život bez Henryho. Působilo to velice divně. Brzy se odstěhuje zpátky na panství Clare v Essexu – které zdědí Justin, až dosáhne zletilosti – a bude se snažit vychovávat své syny tak, jak by si to jejich milovaný otec přál.

Ale nejprve se musí zúčastnit svatby svého bratra Gabriela.

Phoebe se svíral žaludek strachem, když se kočár blížil k prastarému panství Eversby Priory. Byla to první společenská akce mimo domov její rodiny, které se měla zúčastnit od Henryho smrti. I když věděla, že bude mezi přáteli a příbuznými, zmáhala ji nervozita. Existoval však i jiný důvod, proč byla tak veskrze znepokojená.

Příjmení nevěsty bylo Ravenelová.

Gabriel byl zasnoubený s půvabnou a jedinečnou dívkou, lady Pandorou Ravenelovou, která ho zjevně zbožňovala navlas stejně jako on ji. Bylo snadné oblíbit si Pandoru, přímočarou a zábavnou, nadanou představivostí, která jí svým způsobem trochu připomínala Henryho. Phoebe se zamlouvali i ostatní Ravenelové, s nimiž se seznámila, když přijeli na návštěvu do přímořského domova její rodiny. Jednalo se o Pandořino dvojče Cassandru a jejich vzdáleného bratrance Devona Ravenela, jenž nedávno zdědil hraběcí titul a stal se elegantním lordem Trenearem. Jeho manželka Kathleen, lady Trenearová, byla přívětivá a okouzlující. Kdyby tím rodina končila, bylo by všechno v nejlepším pořádku.

Jenže osud projevil zlomyslný smysl pro humor: Devonovým mladším bratrem nebyl nikdo jiný než West Ravenel.

Phoebe se konečně setká s mužem, který Henrymu tak ztrpčoval školní léta. Není, jak se tomu vyhnout.

West žil na panství, kde nepochybně lenošil a předstíral, že má napilno, zatímco ždímal bratrovo dědictví. Když si vybavila, jak Henry popisoval toho velkého, zahálčivého lenochoda, viděla v duchu Ravenela popíjet a polehávat jako tuleně na pláži, s chlípnými úšklebky věnovanými pokojským, když po něm uklízejí.

Nezdálo se spravedlivé, že někomu tak hodnému a laskavému jako Henry byl dopřán tak krátký život, kdežto prevít jako Ravenel se pravděpodobně dožije stovky.

„Mamá, proč jsi mrzutá?“ zeptal se nevinně její syn Justin z protějšího sedadla kočáru. Obstarožní chůva po jeho boku byla opřená dozadu a klimbala v koutě.

Phoebe okamžitě rozjasnila čelo. „Nejsem mrzutá, miláčku.“

„Měla jsi obočí dolů a pusu našpulenou jako pstruh,“ opáčil. „To děláš, jen když jsi mrzutá nebo když má Stephen mokro v plenkách.“

Shlédla na nemluvně ve svém klíně, ukolébané jednotvárným pohybem kočáru, a zašeptala: „Stephen je úplně suchý a já vůbec nemám špatnou náladu. Jsem… No, víš přece, že jsem už dlouho nebyla ve společnosti nových lidí. Maličko se ostýchám skočit zpátky do vody a plavat.“

„Když mě děda učil plavat ve studené vodě, říkal, že tam nemám skákat hned. Říkal, abych tam nejdřív vlezl po pás, aby tělo vědělo, co přijde. To bys měla udělat taky, mamá.“

Phoebe uvažovala nad synovým návrhem a pozorovala ho s láskyplnou pýchou. Je po otci, říkala si. Už v útlém věku byl Henry empatický a chytrý. „Budu se snažit jít do toho postupně,“ slíbila. „Ty jsi ale moudrý chlapeček. Daří se ti naslouchat lidem.“

„Neposlouchám všechny lidi,“ prohlásil Justin věcně. „Jen ty, které mám rád.“ Dítě si kleklo na sedadlo kočáru a zadívalo se na prastaré jakobiánské sídlo, k němuž se blížili. Šlo o někdejší opevněné obydlí tuctu mnichů; obrovská zdobná stavba se ježila řadami štíhlých komínů. Byla svázaná se zemí, podsaditá, ale současně jako by sahala k nebesům.

„Ten je velký,“ proneslo dítě v úžasu. „Střecha je velká, stromy jsou velké, zahrada je velká, živé ploty jsou velké… Co když tu zabloudím?“ Neznělo to však ustaraně, jenom zaujatě.

„Zůstaneš, kde jsi, a budeš volat, dokud tě nenajdu,“ opáčila Phoebe. „Vždycky tě najdu. Ale to nebude třeba, miláčku. Když s tebou nebudu já, budeš mít Nanny… Ta tě nenechá daleko zatoulat.“

Justinův skeptický pohled sklouzl k podřimující staré ženě a rty se mu zvlnily uličnickým úsměvem, když se znovu podíval na Phoebe.

Nanny Bracegirdleová bývala Henryho milovanou první pečovatelkou, když byl malý, a právě na jeho návrh dostala na starost i jeho děti. Byla klidná a příjemná, a díky její statné postavě byl její klín ideálním místem, kde mohly děti sedět, když jim četla; ramena měla jako stvořená pro plačící nemluvňata, která potřebovala uchlácholit. Vlasy podobné běloskvoucímu bezé nosila svinuté pod batistovou homolí čepce. Fyzická námaha spojená s její profesí, jako například honba za bujnými dětmi nebo zvedání buclatých nemluvňat z vaničky, přešla už z větší části na mladší chůvu. Mysl však měla Nanny dosud bystrou a kromě toho, že si tu a tam potřebovala zdřímnout, byla pořád stejně zdatná jako dřív.

Karavana přepychových kočárů pokračovala po příjezdové cestě s průvodem Challonových a jejich sloužících, jakož i s horou kožených vaků a truhlic. Park byl stejně jako okolní zemědělská půda krásně udržovaný, s hlubokými hustými živými ploty a starými kamennými zídkami, pokrytými pnoucími růžemi a něžnými, tetelivými trsy fialových vistárií. Když kočáry zvolna zastavily před krytým vchodem, vznášela se ve vzduchu vůně jasmínu a zimolezu.

Nanny rázem procitla z lehké dřímoty a začala sbírat kdejakou maličkost do své kobercové brašny. Vzala Stephena od Phoebe a ta následovala Justina, který se hnal ven.

„Justine…,“ pronesla Phoebe nejistě, když viděla, jak se míhá zástupem sloužících a členů rodiny jako kolibřík a přitom štěbetá drobné pozdravy. Uviděla známé postavy Devona a Kathleen Ravenelových – lorda a lady Trenearových – vítajících hosty. Byli tu její rodiče a mladší sestra Seraphina, bratr Ivo, Pandora a Cassandra a desítky lidí, které neznala. Všichni se smáli a mluvili, plni vzrušení ze svatby. Phoebe se zmocnil pocit sklíčenosti při představě setkání s cizími lidmi a nutnosti konverzovat. Jiskrné a vtipné odpovědi vůbec nepřipadaly v úvahu. Kéž by tak byla ještě oblečená v ochranném smutku, s obličejem zakrytým závojem.

Koutkem oka zahlédla Justina, jak kluše do schodů před vstupními dveřmi bez doprovodu. Uvědomila si, že Nanny už vyráží za ním, a lehce se dotkla její paže. „Poběžím za ním,“ zašeptala.

„Ano, mylady,“ opáčila Nanny s úlevou.

Phoebe byla dokonce ráda, že se Justin zatoulal do domu – poskytlo jí to záminku vyhnout se špalíru vítajícímu hosty.

Ve vstupní hale bylo rušno, ale klidněji a tišeji než venku. Nějaký muž dirigoval okolní ruch a vydával pokyny kolemjdoucím sloužícím. Vlasy, tak tmavě hnědé, až se snadno daly považovat za černé, se mu leskly, jako by byly tekuté, když se jich dotýkalo světlo. Muž bedlivě naslouchal hospodyni, která mu vysvětlovala uspořádání ložnic pro hosty. Současně hodil klíč zástupci majordoma, který ho chytil v letu a hnal se za nějakou posílkou. Podomek nesoucí vysokou věž krabic na klobouky zakopl a tmavovlasý muž natáhl ruku, aby ho zachytil. Upravil stoh krabic a poslal podomka po svých.

Vyzařovala z něj rázná mužná vitalita, která upoutala pozornost Phoebe. Měřil určitě víc než metr osmdesát, měl atletickou postavu a bronzově opálenou pleť toho, kdo tráví hodně času v přírodě. Ale měl na sobě dobře šitý oblek. Prazvláštní. Možná správce panství?

Vytrhla se z myšlenek, když si všimla, že se její syn odebral prozkoumat složitě vyřezávané dřevo na jedné straně hlavního dvoukřídlého schodiště. Rychle ho následovala. „Justine, nesmíš se toulat, aniž o tom řekneš mně nebo Nanny.“

„Podívej, mamá.“

Sledovala pohledem směr malého ukazováčku. Uviděla vyřezávané hnízdečko myší na úpatí balustrády. Byl to hravý a nečekaný detail oproti velkoleposti schodiště. Po tváři se jí rozlil úsměv. „To se mi líbí.“

„Mně taky.“

Justin si dřepl, aby si prohlédl řezbu důkladněji, a přitom mu z kapsy vypadla skleněná kulička a dopadla na vykládané parkety. Phoebe a Justin s úlekem sledovali, jak se rychle kutálí pryč.

Její setrvačnost však naráz ustala, když ji tmavovlasý muž přišlápl s dokonalým načasováním špičkou boty. Dokončil rozhovor, který právě vedl, pak se shýbl a kuličku zvedl. Hospodyně odpelášila a muž zaměřil svou pozornost k Phoebe a Justinovi.

Oči měl v opálené tváři zářivě modré, v letmém úsměvu se oslnivě zablýskly bílé zuby. Byl velice hezký, rysy měl výrazné a pravidelné, z vnějších koutků očí mu vybíhaly slabé, bílé vějířky vrásek od smíchu. Působil neuctivě a zábavně, ale čišelo z něj i něco mazaného, něco trochu tvrdého a neústupného. Jako by už měl se světem své zkušenosti a zbylo mu jen pramálo iluzí. Tím byl jaksi ještě přitažlivější.

Beze spěchu k nim přistoupil. Vanula z něj příjemná vůně přírody: slunce a vzduch, prašná vůně podobná ostřici a závan kouře, jako by nedávno stál u ohně z rašeliny. Ještě nikdy neviděla tak tmavě modré oči, duhovky byly černě orámované. Už dlouho se žádný muž na Phoebe takhle nepodíval, zpříma a se zájmem a s maličkatým náznakem flirtu. Zmocnil se jí prapodivný pocit, cosi, co jí trochu připomínalo první dny manželství s Henrym… Tu chvějivou, trapnou, nevysvětlitelnou touhu důvěrně se přitisknout celým tělem k tělu někoho jiného. Až do nynějška to nikdy nepocítila vůči nikomu jinému než svému manželovi a nikdy nezažila nic jako tenhle výboj ohně a ledu, který jí projel.

Phoebe provinile a zmateně o krok ucouvla a pokusila se odtáhnout s sebou i Justina.

Justin však odolal, zjevně s pocitem, že mu připadla povinnost začít s představováním. „Já jsem Justin, lord Clare,“ oznámil. „Tohle je mamá. Papá tu s námi není, protože je mrtvý.“

Phoebe vnímala, jak ji od temene až ke špičkám nohou zalévá zářivý ruměnec.

Muž se nezdál ani trochu v rozpacích, jenom si dřepl, aby měl obličej v jedné rovině s Justinovým. Jeho hluboký hlas vzbudil ve Phoebe pocit, jako by se protahovala na vysoké péřové matraci.

„Ztratil jsem otce, když jsem nebyl o moc starší než ty,“ řekl Justinovi.

„Ale já svého neztratil,“ zněla vážná odpověď dítěte. „Dobře vím, kde je. V nebi.“

Cizinec se usmál. „Těší mě, že vás poznávám, lorde Clare.“ Obřadně si potřásli rukama. Zvedl kuličku proti světlu a prohlížel si maličkou porcelánovou figurku ovce, zapuštěnou v čirém skle. „Krásný kousek,“ poznamenal, podal ji Justinovi a vstal. „Hraješ cvrnkanou v kruhu?“

„To ano,“ opáčil chlapec. Šlo o běžnou hru, v níž se hráči snažili vyrazit navzájem své kuličky z kruhu nakresleného na zemi.

„Dvojí hrad?“

Justin se zaujatým výrazem zavrtěl hlavou. „Tu neznám.“

„Někdy si zahrajeme, jestli mamá nemá námitky.“ Muž vrhl na Phoebe tázavý pohled.

Phoebe se styděla, že není schopna slova. Srdce jí nezvladatelně bušilo.

„Mamá není zvyklá mluvit s dospělými,“ oznámil Justin. „Má radši děti.“

„Jsem velice dětinský,“ opáčil muž pohotově. „Zeptej se tady, koho chceš.“

Phoebe se přistihla při úsměvu. „Vy jste správce panství?“ zeptala se.

„Většinou. Ale na tomhle panství nenajdete práci, včetně mytí nádobí, kterou bych si přinejmenším jednou nezkusil, abych se v ní aspoň trochu vyznal.“

Phoebe opustil úsměv a hlavou jí blesklo podivné, strašlivé podezření.

„Jak dlouho jste tu zaměstnán?“ zeptala se obezřetně.

„Od té doby, co můj bratr zdědil titul.“ Cizinec se uklonil a pak pokračoval: „Weston Ravenel… k vašim službám.“

Kapitola 2

West nemohl přestat zírat na lady Clareovou. Měl pocit, že kdyby natáhl ruku a dotkl se jí, popálil by si prsty. Vlasy planoucí zpod jednoduchého šedého cestovního čepce… Ještě nikdy nic takového neviděl. Rudé jako rajka, se záblesky karmínové tančícími mezi vyčesanými prameny. Pleť měla slonovinovou a bez poskvrnky až na něžnou spršku pih na nose, jako ozdobný posyp na nějakém luxusním moučníku.

Působila jako někdo, koho celý život hýčkali: vzdělaná a dobře oblečená. Jako by byla vždy s láskou ochraňovaná před celým světem. Ale v očích měla stín… Vědomí, že existují věci, před kterými nelze ochránit žádného člověka.

Bože, ty oči… Světle šedé, s čárkami podobnými paprskům maličkých hvězd.

Když se usmála, West pocítil horký záškub uvnitř hrudi. Ale hned poté, co se představil, její podmanivý úsměv pohasl, jako by právě procitla z krásného snu do mnohem méně příjemné reality.

Lady Clareová se otočila k synovi a jemně mu uhladila chocholku na temeni tmavé hlavy. „Justine, musíme se vrátit k rodině.“

„Ale já budu hrát kuličky s panem Ravenelem,“ namítal chlapec.

„Teď ne, když přijíždí tolik hostů,“ odpověděla. „Tenhle ubohý pán má moc práce. Půjdeme se zabydlet do svých pokojů.“

Justin se zamračil. „Musím bydlet v dětském pokoji? S miminy?“

„Miláčku, jsou ti čtyři roky…“

„Skoro pět!“

Rty jí zacukaly. V pohledu, s nímž se skláněla k synáčkovi, se zračil ohromný zájem a empatie. „Můžeš bydlet v mém pokoji, jestli chceš,“ nabídla mu.

Dítě se toho návrhu zděsilo. „Nemůžu spát ve tvém pokoji,“ prohlásilo dotčeně.

„Proč ne?“

„Lidi by si mohli myslet, že jsme manželé!“

West se soustředil na vzdálený bod podlahy a pracně se snažil potlačit smích. Když se mu to podařilo, nadechl se pro zklidnění a odvážil se pohlédnout na lady Clareovou. K jeho tajné potěše se zdálo, že nad tou námitkou uvažuje, jako by byla veskrze věrohodná.

„To mě nenapadlo,“ řekla. „Nejspíš to tedy bude muset být dětský pokoj. Půjdeme se podívat po Nanny a Stephenovi?“

Chlapec těžce vzdychl a sáhl po její ruce. Vzhlédl k Westovi a vysvětloval: „Stephen je můj bratříček. Neumí mluvit a smrdí jako shnilá želva.“

„Ne pořád,“ namítla lady Clareová.

Justin jen zavrtěl hlavou, jako by nemělo cenu se o tom bavit.

Okouzlen nenucenou komunikací těch dvou se West nemohl ubránit, aby ji v duchu nesrovnával s upjatými dialogy, jež kdysi vedl s vlastní matkou, která vždy hleděla na vlastní potomky, jako by šlo o cizí a obtížné děti.

„Existují daleko horší zápachy než malý bratříček,“ sdělil West chlapci. „Někdy během tvé návštěvy ti ukážu tu nejsmradlavější věc na domácí farmě.“

„Co to je?“ vyptával se Justin vzrušeně.

West se na něj zazubil. „Budeš si muset počkat.“

Lady Clareová s ustaraným výrazem pronesla: „Jste velmi laskavý, pane Ravenele, ale nebudeme trvat na tom, abyste tenhle slib dodržel. Určitě budete mít dost napilno. Nechtěli bychom vás obtěžovat.“

Víc překvapený než uražený odmítnutím West zvolna odpověděl: „Jak si přejete, mylady.“

S výrazem úlevy se elegantně uklonila a hnala syna pryč, jako by před něčím prchali.

West za ní nechápavě zíral. Nebylo to poprvé, co se k němu vysoce ctihodná žena obrátila zády. Ale bylo to poprvé, co to zabolelo.

Lady Clareová asi ví, jakou má pověst. Jeho minulost překypovala počtem historek o zhýralosti a opilství větším, než jakým se mohla honosit většina mužů mladších třiceti let. Stěží mohl lady Clareové zazlívat, že od něj chce udržet své tvárné dítě co nejdál. Bůhví, že by nikdy nechtěl zkazit žádné lidské holátko.

West v duchu vzdychl a smířil se s tím, že bude příštích několik dní držet jazyk za zuby a vyhýbat se Challonovým. Což nebude snadné, protože dům je jich sakra plný. Po odjezdu novomanželů zůstane ženichova rodina ještě nejméně tři až čtyři dny. Vévoda a vévodkyně měli v úmyslu využít příležitosti a věnovat se starým přátelům a známým v Hampshiru. Budou se konat slavnostní obědy, večeře, výlety, večírky, pikniky a dlouhá večerní posezení s tancem a konverzací.

Přirozeně se to všechno musí odehrávat na počátku léta, kdy to na farmách kypí prací. Aspoň že ta práce poskytne Westovi ospravedlnitelný důvod trávit většinu času mimo dům. A co nejdál od lady Clareové.

„Proč tu stojíš jako trouba?“ otázal se ženský hlas.

Vytržen z myšlenek shlédl West na svou hezkou tmavovlasou sestřenici, lady Pandoru Ravenelovou.

Pandora byla nekonvenční: impulzivní, inteligentní a obvykle naplněná větším množstvím energie, než byla schopna zvládat. Ze všech tří sester Ravenelových bylo nejméně pravděpodobné, že se provdá za nejžádanějšího mládence v Anglii. Nicméně svědčilo ve prospěch Gabriela, lorda St. Vincenta, že ji dokázal ocenit. Po pravdě řečeno, podle všeho byl do ní St. Vincent zamilovaný až po uši.

„Potřebuješ ode mě něco?“ zeptal se West Pandory bez okolků.

„Ano. Chci tě představit svému snoubenci, abys mi mohl říct, co si o něm myslíš.“

„Srdíčko, St. Vincent je dědic vévodství a má k dispozici velké jmění. Už teď mi připadá šíleně okouzlující.“

„Viděla jsem tě zrovna teď mluvit s jeho sestrou, lady Clareovou. Je vdova. Měl by ses jí začít dvořit dřív, než po ní chňapne někdo jiný.“

Westovy rty se nad tím návrhem zvlnily neveselým úsměvem. Byl sice nositelem význačného jména, ale neměl vlastní jmění ani pozemky. A co víc, stínu jeho někdejšího života se nedalo uniknout. Tady v Hampshiru začal nový život mezi lidmi, kteří kašlali na klepy z londýnské společnosti. Ale pro Challonovy je muž se zkaženým charakterem. Budižkničemu.

A lady Clareová byla ohromná kořist: mladá, bohatá, krásná, ovdovělá matka dědice vikomtství a rozlehlého panství. Každý svobodný muž v Anglii by po ní šel.

„To si nemyslím,“ řekl. „Dvoření někdy přináší nepříjemný vedlejší důsledek, manželství.“

„Ale už dříve jsi tvrdil, že bys rád viděl dům plný dětí.“

„Ano, dětí jiných lidí. Protože můj bratr a jeho žena jsou schopni zásobit svět dalšími Ravenely, jsem z toho venku.“

„Stejně si myslím, že by ses měl s Phoebe aspoň seznámit.“

„Tak se jmenuje?“ zeptal se West se zdráhavým zájmem.

„Ano, po jednom veselém zpěvném ptáčku, co žije v Americe.“

„Ta žena, se kterou jsem se právě setkal,“ poznamenal West, „není žádný ptáček zpěváček.“

„Lord St. Vincent říká, že Phoebe je srdečná, a dokonce od přírody i trochu koketka, ale pořád hodně hluboce prožívá ztrátu svého manžela.“

West se usilovně snažil zachovat lhostejné mlčení. Vzápětí však nemohl odolat, aby se nezeptal: „Na co zemřel?“

„Na nějaké úbytě. Doktoři se nikdy nedokázali shodnout na diagnóze.“ Pandora se odmlčela, když uviděla do vstupní haly proudit hosty. Odtáhla Westa do prostoru pod hlavním schodištěm a tlumenějším hlasem pokračovala. „Lord Clare churavěl ode dne, kdy se narodil. Trpěl děsnými bolestmi břicha, malátností, bolestmi hlavy, bušením srdce… Nesnášel většinu potravin a sotva v sobě něco udržel. Zkoušeli všemožnou léčbu, ale nic nepomáhalo.“

„Proč by si dcera vévody brala celoživotního invalidu?“ podivil se West.

„Byl to sňatek z lásky. Lord Clare a Phoebe se měli rádi už od dětství. Zpočátku se mu do ženění nechtělo, protože nechtěl být na obtíž, ale přesvědčila ho, aby co možná využil času, který jim zbýval. Není to ohromně romantické?“

„Nedává to smysl,“ prohlásil West. „Víme jistě, že se nemusela vdávat nakvap?“

Pandora se zhrozila. „Myslíš jako…“ Odmlčela se, snažila se formulovat zdvořilou odpověď. „… že mohli předběhnout manželský slib?“

„Buď to,“ opáčil West, „nebo její první dítě zplodil jiný muž, který nebyl volný.“

Pandora svraštila čelo. „Vážně jsi takový cynik?“

West se na ni zazubil. „Ne, jsem ještě mnohem horší. To přece víš.“

Pandora zvedla ruku k jeho bradě v předstíraném políčku, jako by mu udílela zasloužené pokárání. Obratně ji chytil za zápěstí, políbil na hřbet ruky a pustil.

Do vstupní haly už se tou dobou namačkalo tolik hostů, až se West začínal v duchu ptát, zda se všichni do Eversby Priory vejdou. Sídlo čítalo víc než sto ložnic, nepočítaje pokoje pro služebnictvo, ale po desítkách let zanedbávání byly teď velké části domu buď uzavřené, nebo procházely rekonstrukcí.

„Kdo jsou všichni ti lidé?“ zeptal se. „Jako by se násobili. Myslel jsem, že jsme omezili seznam hostů na příbuzné a blízké přátele.“

„Challonovi mají hodně blízkých přátel,“ odtušila Pandora maličko omluvně. „Promiň, vím, že nemáš rád davy.“

Ta poznámka Westa překvapila a právě se chystal namítnout, že má rád davy, když vtom ho napadlo, že Pandora ho zná jen takového, jaký je teď. V minulém životě ho společnost cizích lidí bavila a vrhal se z jedné společenské akce na druhou ve snaze o ustavičnou zábavu. Miloval klepy, flirt, nekonečný proud vína a hluku, všechno, co pevně odvádělo jeho pozornost navenek. Od chvíle, kdy přišel do Eversby Priory, se však takovému životu odcizil.

Při pohledu na skupinu lidí vstupujících do domu se Pandora trochu zhoupla na patách. „Podívej, tamhle jsou Challonovi.“ Hlas jí zbarvila směsice úžasu a nejistoty, když dodala: „Moje budoucí rodina.“

Sebastian, vévoda z Kingstonu, vyzařoval klidnou sebejistotu muže, který se v privilegovaném postavení už narodil. Na rozdíl od většiny britských šlechticů, kteří byli zoufale průměrní, byl Kingston elegantní a bezbožně hezký, s pevnou a štíhlou postavou muže o polovinu mladšího. Byl vyhlášený svou mazaností a kousavým vtipem; spravoval labyrint svého finančního impéria, které zahrnovalo ještě ke všemu i pánský herní klub. Pokud ostatní šlechtici potají vyjadřovali nechuť nad vulgaritou vlastnictví takového podniku, žádný z nich se neodvážil kritizovat ho veřejně. Byl věřitelem příliš mnoha dlužníků, znal příliš mnoho zkázonosných tajemství. Několika slovy nebo tahy pera mohl Kingston poslat téměř kteréhokoli hrdého potomka aristokratických rodů po žebrotě.

Nečekaně a docela mile působilo, že vévoda byl zřejmě nemálo zamilovaný do vlastní manželky. Jedna jeho ruka jí ledabyle spočívala v kříži a radost, kterou mu působilo dotýkat se jí, byla tajná, ale nepřehlédnutelná. Těžko se mu to dalo zazlívat. Vévodkyně Evangeline byla nádherně vnadná žena s meruňkově rezavými vlasy, veselýma modrýma očima a lehce pihovatou pletí. Působila mile a zářivě, jako by vystoupila z dlouhého podzimního západu slunce.

„Co říkáš lordu St. Vincentovi?“ zeptala se Pandora dychtivě.

West přejel pohledem k muži, který vypadal jako mladší verze svého otce, s bronzově zlatými vlasy, jež se leskly jako čerstvě ražené mince. Vladařsky krásný. Kříženec Adonise a královského korunovačního kočáru.

Se záměrnou ledabylostí West odpověděl: „Není tak vysoký, jak jsem čekal.“

Pandora se zatvářila uraženě. „Je nachlup stejně vysoký jako ty!“

„Sním svůj klobouk, jestli má jen o fous víc než metr čtyřicet.“ West nesouhlasně mlaskl jazykem. „A ještě nosí krátké kalhoty.“

Pandora do něj napůl dotčeně a napůl pobaveně žďuchla. „To je jeho mladší bratr Ivo, je mu jedenáct. Ten vedle něj je můj snoubenec.“

„Ááá. No, chápu, proč se za něj chceš provdat.“

Pandora si založila paže na hrudi a dlouze vzdychla. „Ano. Ale proč se chce oženit on se mnou?“

West ji vzal za ramena a otočil ji čelem k sobě. „Proč by neměl?“ zeptal se a hlas mu zněžněl starostlivostí.

„Protože nejsem ten druh dívky, s jakou všichni čekají, že se ožení.“

„Chce tebe, jinak by tu nebyl. Proč bys panikařila?“

Pandora nejistě pokrčila rameny. „Vážně si ho nezasloužím,“ přiznávala.

„Tak to je skvělé.“

„Co je na tom skvělého?“

„Nic není lepšího než mít něco, co si nezasloužíš. Jen si říkej: ‚Hurá, sláva mi. Mám náramné štěstí. Nejenže mám největší kus dortu, ale navíc je na něm kytka z cukrové polevy a všichni ostatní umírají závistí.‘“

Po Pandořině tváři se zvolna rozlil úsměv. Po chvilce pronesla polohlasem: „Hurá, sláva mi.“

Přes její hlavu si West všiml, že se někdo blíží – někdo, koho při této příležitosti neočekával – a uniklo mu dotčené a nevěřícné vydechnutí. „Obávám se, že budu muset zahájit tvou svatební slavnost menší vraždou, Pandoro. Žádné strachy, rychle bude po všem a pak se vrátíme k oslavám.“

Kapitola 3

„Koho se chystáš odpravit?“ V Pandořině otázce zněl spíš zájem než leknutí.

„Toma Severina,“ opáčil West chmurně.

Otočila se za jeho pohledem a sledovala, jak se k nim blíží štíhlá tmavá postava. „Ale jsi jeden z jeho nejbližších přátel, ne?“

„Severin nemá nic, co bych nazval blízkými přáteli. Obvykle se všichni snažíme držet tak daleko, aby nás nemohl bodnout.“

Těžko by se hledal muž mladší třiceti let, který nabyl bohatství a moci takovou rychlostí jako Tom Severin. Začínal jako mechanik projektující stroje, pak přešel k železničním mostům a nakonec vybudoval vlastní železniční dráhu, to vše se zdánlivou nenuceností chlapce přeskakujícího patníky. Severin uměl být velkorysý a ohleduplný, ale jeho lepší vlastnosti nebyly ukotveny v něčem, co by se i jen podobalo svědomí.

Severin k nim došel a uklonil se.

Pandora odpověděla pukrletem.

West na něj upřel chladný pohled.

Severin nebyl v porovnání s Challonovými hezký – samozřejmě, který muž by také byl? – ani nebyl hezký podle přísně konvenčních měřítek. Bylo v něm však cosi, co se ženám zřejmě líbilo. West ani za nic netušil, co to je. Severinova tvář byla hubená a hranatá, postava šlachovitá a téměř kostnatá, pleť měl bledou jako knihovník. V očích se mu nerovnoměrně mísila modrá a zelená, takže v silném světle to vypadalo, jako by mělo každé jinou barvu.

„V Londýně byla nuda,“ prohlásil Severin, jako by se tím vysvětlovala jeho přítomnost.

„Jsem si celkem jistý, že nejsi na seznamu hostů,“ opáčil West jízlivě.

„Ale já nikdy nepotřebuju pozvání,“ zněla Severinova věcná odpověď. „Chodím si, kam chci. Tolik lidí mi dluží laskavost, že by se nikdo neopovážil mě poslat pryč.“

„Já bych se opovážil,“ odtušil West. „Po pravdě řečeno, můžu ti přesně říct, kam máš jít.“

Než stihl West pokračovat, Severin se hbitě obrátil k Pandoře. „Vy jste nastávající nevěsta. Poznám to podle jiskry v očích. Je mi ctí tu být, potěšením, blahem et cetera. Jaký svatební dar byste si přála?“

Navzdory přísným pokynům lady Berwickové, která ji školila v etiketě, splaskla po té otázce Pandořina spořádanost jako propíchnutý balon. „Kolik hodláte utratit?“ zeptala se.

Severin se zasmál, potěšený nevinně neotesanou otázkou. „Chtějte něco velkého,“ řekl. „Jsem velice bohatý.“

„Nic nepotřebuje,“ ozval se West stroze. „Zvlášť ne od tebe.“ Shlédl na Pandoru a dodal: „Dárky pana Severina jsou vždycky přivázané na provázku. A na druhém konci toho provázku je vzteklý jezevec.“

Severin se naklonil blíž k Pandoře a spiklenecky pronesl: „Mé dárky se každému líbí. Později vás něčím překvapím.“

Usmála se. „Nepotřebuju žádné dary, pane Severine, ale beze všeho zůstaňte na mou svatbu.“ Při pohledu na Westovu reakci zaprotestovala: „Přijel až z Londýna.“

„Kam ho dáme?“ zeptal se West. „Eversby Priory je plné k prasknutí. Každý pokoj, který je jen o trochu pohodlnější než cela v Newgateu, je zabraný.“

„Ale já nebudu bydlet tady,“ ujistil ho Severin. „Víš přece, jaký mám vztah k těmhle prastarým domům. Eversby Priory je samozřejmě kouzelné, ale dávám přednost moderním vymoženostem. Budu bydlet ve svém soukromém železničním voze, na zastávce vlečky u lomu na vašem pozemku.“

„Jak přiléhavé,“ poznamenal West kysele, „ve světle skutečnosti, že ses pokusil ukrást práva těžby k tomu lomu, i když jsi věděl, že bys tím přivedl Ravenelovy na mizinu.“

„Ještě jsi kvůli tomu nabručený? Nebylo to osobní. Byl to obchod.“

Pro Severina nebylo skoro nic osobní. Což si říkalo o dotaz, proč tu vlastně je. Dost možná se chtěl seznámit se zazobanou rodinou Challonových se zřetelem k budoucím obchodním ujednáním. Nebo možná slídil po budoucí manželce. Navzdory svému omračujícímu bohatství a skutečnosti, že vlastnil většinový podíl v železniční společnosti London Ironstone, nebyl Severin ve vyšších kruzích vítaný. To nebyla většina zbohatlíků, ale Severin obzvlášť. Zatím nenašel ani jednu aristokratickou rodinu, která by byla v dostatečně beznadějné situaci, aby pro manželství s ním obětovala jednu ze svých urozených dcer. Nicméně to byla jen otázka času.

West přejel pohledem shromáždění ve vstupní hale a v duchu se ptal, co říká Severinově přítomnosti jeho starší bratr Devon. Když se setkali očima, Devon k němu vyslal chmurně rezignovaný úsměv. Ať si ten parchant klidně zůstane, říkal jeho nevyslovený vzkaz. West zareagoval krátkým přikývnutím. Ačkoliv by s radostí Severina vyhodil, z takové scény by nic dobrého nevzešlo.

„Bude mi stačit jen sebemenší záminka,“ sdělil West Severinovi s klamně přívětivým výrazem, „abych tě poslal zpátky do Londýna v bedně od tuřínu.“

Druhý muž se široce usmál. „Jistě. Když mě teď omluvíte, půjdu za naším starým přítelem Winterbornem.“

Železniční magnát se odloudal a Pandora uchopila Westa za paži. „Dovol, abych tě představila Challonovým.“

West se nepodvolil. „Později.“

Pandora na něj vrhla prosebný pohled. „Ach, prosím, nebuď tvrdohlavý, bude to vypadat divně, když je nepůjdeš přivítat.“

„Proč? Nejsem pořadatel téhle akce a Eversby Priory mi nepatří.“

„Částečně ano.“

West se sarkasticky usmál. „Zlatíčko, mně tady nepatří ani zrnko prachu. Jsem oslavovaný správce panství, což, ujišťuju tě, Challonovy nijak neohromí.“

Pandora svraštila čelo. „Ale i tak, jsi Ravenel a musíš se s nimi teď seznámit, protože by bylo trapné, kdyby ses musel představovat později, až budeš někoho z nich míjet na chodbě.“

Měla pravdu. West polohlasem zaklel, šel s ní a cítil se nesvůj.

Pandora ho zadýchaně představila vévodovi a vévodkyni, jejich dospívající dceři Seraphině, jejich nejmladšímu synovi Ivovi a lordu St. Vincentovi. „Lady Clareovou a Justina už samozřejmě znáš,“ končila.

West pohlédl na Phoebe, která se odvrátila pod záminkou odstraňování neviditelného smítka ze synova kabátku.

„Máme ještě jednoho bratra, Raphaela, který je na obchodní cestě v Americe,“ sdělovala Seraphina. Měla narezle plavé kučery a sladce roztomilou tvářičku, jaké se obvykle zobrazovaly na krabicích voňavého mýdla. „Ale nestihl se vrátit včas na svatbu.“

„To znamená, že můžu dostat jeho kus dortu,“ poznamenal hezký chlapec s tmavě rusými vlasy.

Seraphina zavrtěla hlavou a komicky opáčila: „Ivo, Raphael by byl moc rád, jak zvládáš jeho nepřítomnost.“

„Někdo ho sníst musí,“ namítl Ivo.

Lord St. Vincent přistoupil k Westovi, aby mu potřásl rukou. „Konečně,“ řekl, „poznáváme nejméně viditelného a nejvíc probíraného Ravenela.“

„Pověst mě předešla?“ zeptal se West. „To nikdy není dobré.“

St. Vincent se usmál. „Obávám se, že vaše rodina využívá každé příležitosti, aby vás za zády chválila.“

„Netuším, co jim připadá chvályhodné. Věřte mi, je to jen jejich představivost.“

Vévoda z Kingstonu, otec ženicha, promluvil hlasem, který se táhl jako drahá lihovina. „Téměř zdvojnásobit roční výnos panství, to není žádná hříčka představivosti. Podle vašeho bratra jste učinil velké kroky k modernizaci Eversby Priory.“

„Když člověk začíná na úrovni středověku, Vaše Milosti, pak i malé zlepšení udělá velký dojem.“

„Třeba mě zítra nebo pozítří provedete po statcích a ukážete mi něco z těch nových strojů a metod, co využíváte.“

Než stihl West odpovědět, ozval se Justin. „Na obchůzku vezme mě, dědo, aby mi ukázal tu nejsmradlavější věc na farmě.“

Vévodovy diamantově modré oči změkly zábleskem něhy, když na chlapce pohlédl. „Jak poutavé. Trvám na tom, že tedy půjdu také.“

Justin přistoupil k vévodkyni a objal ji kolem boků s familiárností milovaného vnoučete. „Můžeš jít taky, babi,“ prohlásil velkoryse, zavěšen na složitých draperiích jejích modrých hedvábných šatů.

Něžnou rukou, ozdobenou jen prostým zlatým snubním prstenem, mu uhladila zcuchané tmavé vlasy. „Děkuju, chlapečku milý, ale radši bych se věnovala svým starým přátelům. Po pravdě řečeno,“ – vévodkyně vyslala letmý, živý pohled k manželovi – „právě přijeli Westcliffovi a já jsem neviděla Lillian už celé věky. Nevadilo by ti, kdybych…“

„Jdi,“ svolil vévoda. „Vím, že není radno mezi vás dvě vstupovat. Vyřiď Westcliffovi, že přijdu za chvilku.“

„Vezmu Iva a Justina do přijímacího pokoje na limonádu,“ nabídla se Seraphina a vyslala k Westovi plachý úsměv. „Po cestě z Londýna jsme celí vyprahlí.“

„To já taky,“ zamumlala Phoebe a vykročila za mladší sestrou a chlapci.

Zarazila se však a napřímila záda, když uslyšela, jak lord St. Vincent poznamenal k Westovi: „Moje sestra Phoebe si bude taky chtít prohlédnout farmu. Udržování Clareových pozemků leží na ní, dokud Justin nedosáhne zletilosti, a má se hodně co učit.“

Phoebe se obrátila k St. Vincentovi napůl překvapeně, napůl dotčeně. „Jak je ti dobře známo, bratře, Clareovy pozemky už spravuje Edward Larson. Ani by mě nenapadlo urážet jeho odbornost vměšováním.“

„Sestro,“ opáčil St. Vincent suše, „byl jsem na tvém panství. Larson je příjemný chlapík, ale jeho znalosti farmaření se sotva dají označit za ‚odbornost‘.“

Westa fascinoval pohled na to, jak se maličká růžová skvrnka nezvladatelně šířila směrem vzhůru po hrudi a hrdle Phoebe. Bylo to jako sledovat ožívající kamej.

Bratr a sestra si vyměnili urputné pohledy, jako by se beze slov hádali.

„Pan Larson je bratranec mého zesnulého manžela,“ řekla Phoebe a nepřestávala se mračit na bratra, „a můj dobrý přítel. Spravuje pozemky panství a jedná s nájemci tradičním způsobem, přesně jak po něm žádal lord Clare. Vyzkoušené a poctivé metody nám vždycky dobře sloužily.“

„Potíž je v tom…,“ začal West, a pak si to rozmyslel. Zarazil se, když se k němu Phoebe otočila se zpozornělým pohledem.

Připadalo mu to jako srážka, když se setkali očima.

„Ano?“ pobídla ho Phoebe.

West zalitoval, že nezůstal zticha, a nasadil neutrální úsměv. „Nic.“

„Co jste chtěl říct?“ naléhala.

„Nechci se vtírat.“

„Nejde o vtírání, když se ptám.“ Už byla podrážděná a vzpurná, v obličeji růžověla čím dál víc. S těmi rusými vlasy to byla vzrušující podívaná. „Jen pokračujte.“

„Potíž s tradičním farmařením,“ pronesl West, „je ta, že už nefunguje.“

„Fungovalo dvě stě let,“ namítla Phoebe, nikoli nesprávně. „Můj manžel byl proti experimentování, které by mohlo panství ohrozit, a pan Larson zrovna tak.“

„Farmáři jsou experimentátoři od přírody. Odjakživa hledali nové způsoby, jak dostat ze svých polí co nejvíc.“

„Pane Raveneli, s veškerou úctou, jakou máte kvalifikaci, že mluvíte o tomhle tématu s takovou autoritou? Měl jste nějaké zkušenosti se zemědělstvím, než jste přišel do Eversby Priory?“

„Bože, to ne,“ opáčil West bez zaváhání. „Než můj bratr zdědil tohle panství, nikdy jsem na žádnou farmu ani nevkročil. Ale když jsem začal mluvit s nájemci a seznamovat se s jejich situací, něco vyšlo rychle najevo. Ať tihle lidé dřeli sebevíc, čekalo je zaostávání. Je to věc jednoduché matematiky. Nemůžou konkurovat lacinému obilí z dovozu, zvlášť když teď klesly ceny mezinárodní dopravy. Navíc nezbyli žádní mladí lidé na těžkou práci – všichni míří na sever a hledají práci v továrnách. Jediným řešením je modernizace, jinak za pět let – nanejvýš za deset – nájemci zmizí, vaše venkovské sídlo se promění ve velkého bílého slona a vy budete dražit jeho zařízení, abyste měla na zaplacení daní.“

Phoebe svraštila čelo. „Edward Larson má na budoucnost jiný názor.“

„Přičemž se snaží žít v minulosti?“ West opovržlivě zkřivil ústa. „Ještě jsem nepoznal člověka, který se umí současně ohlížet přes rameno a vidět přímo před sebe.“

„Jste impertinentní, pane Raveneli,“ řekla tiše.

„Prosím za prominutí. Na každý pád byli vaši nájemci životadárnou krví panství Clare po celé generace. Měla byste se seznámit s jejich situací aspoň natolik, abyste na ni mohla trochu dohlédnout.“

„Nejsem tu od toho, abych dohlížela na pana Larsona.“

„Nejste tu od toho?“ opakoval West nevěřícně. „Kdo má v sázce víc – on, nebo vy? Je to dědictví vašeho syna. Na vašem místě bych se na rozhodování podílel.“

V tíživém tichu, jež následovalo, si West uvědomil, jak moc si dovolil, když jí takhle přednášel. Odvrátil od ní pohled a napjatě vzdychl. „Varoval jsem vás, že se budu vtírat,“ zahučel. „Omlouvám se.“

„Ne,“ opáčila Phoebe stroze a překvapila ho tím. „Stála jsem o váš názor. Řekl jste mi pár věcí, které stojí za úvahu.“

West zvedl hlavu a zadíval se na ni s neskrývaným úžasem. Jednoznačně očekával, že ho ostře usadí nebo se jednoduše otočí na patě a odkráčí. Místo toho Phoebe potlačila svou pýchu na dost dlouho, aby ho vyslechla, což by udělala jen málokterá žena v jejím společenském postavení.

„Ačkoliv příště byste mohl zkusit vystupovat jemněji,“ podotkla. „Kritika se pak obvykle lépe přijímá.“

Hledět do jejích stříbrných očí bylo jako tonout v měsíčním světle. West zjistil, že se mu naprosto nedostává slov.

Stáli od sebe na délku paže. Jak k tomu došlo? Přistoupil blíž on k ní, nebo ona k němu?

Hlas mu zněl ochraptěle, když ze sebe vypravil: „Ano. Já… budu příště jemný.“ To neznělo správně. „Jemnější. K vám. Nebo… ke každému.“ Ani tohle neznělo správně. „Nebyla to kritika,“ dodal. „Jen pomocné náznaky.“ Kristepane. Měl v myšlenkách úplný zmatek.

Byla úchvatně blízko, její pleť odrážela světlo jako hedvábí motýlích křídel. Linie hrdla a čelistí tvořila dokonalý rámec pro ústa plná a výrazná jako květiny na vrcholu léta. Voněla jemně a suše a svůdně. Voněla jako čistá měkká postel, do které by se moc rád zabořil. Při té představě se mu tep rozbušil naléhavým… chci… chci… chci… Bože, ano, velice rád by jí ukázal všechnu svou jemnost, přejížděl by po jejím štíhlém těle rukama a ústy, až by se chvěla a zvedala vstříc jeho doteku…

Nech toho, ty zatracený idiote.

Byl moc dlouho bez ženy. Kdy to bylo naposled? Možná před rokem. Ano, v Londýně. Dobrotivý bože, jak mohla uplynout tak dlouhá doba? Po letní senoseči odjede nejmíň na čtrnáct dní do města. Bude navštěvovat svůj klub, večeřet s přáteli, zajde párkrát do divadla na slušnou hru a stráví pár večerů v náruči nějaké ochotné ženy, která ho přiměje úplně zapomenout na rusovlasé mladé vdovy pojmenované po zpěvných ptáčcích.

„Víte, musím dodržet, co jsem slíbila manželovi,“ pronesla Phoebe skoro stejně nepřítomně, jak on si připadal. „Dlužím mu to.“

To zabolelo daleko víc, než bylo na místě, a vytrhlo to Westa z okamžitého transu. „Dlužíte dobrodiní svého úsudku lidem, kteří jsou na vás závislí,“ odpověděl tlumeným hlasem. „Větší závazek máte vůči živým, ne snad?“

Phoebe se naráz zamračila.

Přijala to jako útok na Henryho a West nemohl s jistotou tvrdit, že to tak nemyslel. Bylo absurdní trvat na tom, aby se práce v zemědělství konaly přesně tak jako kdysi, bez ohledu na to, k čemu by mohlo dojít v budoucnu.

„Děkuju vám za vaše pomocné náznaky, pane Raveneli,“ řekla chladně a obrátila se k bratrovi. „Mylorde, ráda bych na slovíčko.“ Její výraz nevěstil pro St. Vincenta nic dobrého.

„Samozřejmě,“ odpověděl bratr, který se zřejmě svého hrozícího skonu vůbec neobával. „Pandoro, lásko, když dovolíš…?“

„Beze všeho,“ prohlásila Pandora bezstarostně. Jakmile se však dvojice vzdálila, úsměv ji opustil. „Ublíží mu?“ zeptala se vévody. „Nemůže se ženit s monoklem.“

„Je to pokračování trvalého sporu,“ opáčil vévoda suše. „Po Henryho smrti Phoebe vyhovovalo nechat veškeré rozhodování na Edwardu Larsonovi. Poslední dobou na ni však Gabriel naléhá, aby se víc podílela na správě clareské půdy – přesně jak před chvilkou doporučil pan Ravenel.“

„Ale ona nechce?“ zeptala se Pandora chápavě. „Protože farmaření je náramná nuda?“

West ji obdařil sardonickým pohledem. „Jak víš, že je to nuda? Nikdy jsi to nedělala.“

„Poznám to podle těch knih, co čteš.“ Pandora se obrátila ke Kingstonovi s vysvětlením. „Jsou všechny o věcech jako vědecká výroba másla nebo chov vepřů nebo o sněti. Koho by mohla zajímat sněť?“

„Nemyslí sněť v noze,“ vysvětloval West kvapně, když viděl, jak vévoda zvedl obočí.

„Máte na mysli mnohobuněčnou plíseň, která postihuje obilí, samozřejmě,“ opáčil Kingston věcně.

„Existují různé druhy sněti,“ procital v Pandoře zájem o dané téma. „Sněť v ráně, sněť v kostech, smrdutá sněť…“

„Pandoro,“ přerušil ji West polohlasem, „pro lásku boží, přestaň to slovo opakovat na veřejnosti.“

„Pro dámu se to nehodí?“ Těžce vzdychla. „Určitě. Žádná zajímavá slova se pro dámu nehodí.“

West se s lítostivým úsměvem znovu zaměřil na vévodu. „Mluvili jsme o nezájmu lady Clareové o zemědělství na panství.“

„Mám za to, že ten problém nepramení z nedostatku zájmu,“ prohlásil Kingston. „Jde o otázku loajality nejen vůči jejímu manželovi, ale taky vůči Edwardu Larsonovi, který jí poskytl pomoc a útěchu v těžkých dobách. Postupně přebíral odpovědnost za panství, jak se Henryho nemoc zhoršovala, a teď… se mé dceři nechce zpochybňovat jeho rozhodnutí.“ Po zádumčivé pauze pokračoval s mírně svraštělým čelem. „Bylo to opomenutí z mé strany, nepředvídat, že bude takové dovednosti potřebovat.“

„Dovednosti se dají naučit,“ odtušil West pragmaticky. „Já sám jsem byl připravený na bezvýznamný život v nečinnosti a nestřídmosti – který mě mimochodem jaksepatří bavil – než mě bratr zapojil do práce.“

Kingstonovy oči se pobaveně zaleskly. „Prý jste byl tak trochu uličník.“

West po něm vrhl ostražitý pohled. „To máte nejspíš od mého bratra?“

„Ne,“ odpověděl vévoda ledabyle. „Z jiných zdrojů.“

Sakra. West si vybavil, co Devon říkal o hráčském klubu Jenner’s, který založil otec vévodkyně a nakonec se stal Kingstonovým majetkem. Ze všech klubů v Londýně měl Jenner’s největší bank a nejvybranější členstvo, k němuž patřili příslušníci královské rodiny, šlechta, členové parlamentu a boháči. Nekonečný proud klepů a informací vycházel od krupiérů, pokladníků, číšníků a nočních vrátných. Kingston měl přístup k soukromým informacím nejmocnějších jedinců Anglie – o jejich úvěrech, finanční situaci, skandálech, a dokonce i o jejich zdravotních problémech.

Panebože, co všechno musí vědět, pomyslel si West zasmušile. „Ať jste o mně slyšel jakékoli nelichotivé řeči, pravděpodobně jsou pravdivé,“ řekl. „Až na ty opravdu hnusné a ostudné; ty jsou pravdivé určitě.“

Vévodu to zřejmě pobavilo. „Každý muž má nějakou minulost, Raveneli. Aspoň máme co zajímavého probírat u portského.“ Nabídl Pandoře rámě. „Pojďte oba. Chci vás představit některým svým známým.“

„Děkuju, pane,“ zavrtěl West hlavou, „ale já…“

„Jste potěšen mým pozváním,“ sdělil mu Kingston vlídně, „jakož i vděčný za čest, kterou vám prokazuju svým zájmem. Pojďte, Raveneli, nebuďte zbabělec.“

West neochotně zavřel ústa a zařadil se za ně.

Kapitola 4

Rozběsněná Phoebe táhla bratra za paži chodbičkou, dokud nenašla prázdnou místnost. Byla spoře zařízená a neměla žádný zjevný účel, pokoj, jaký se často dá najít v hodně velkých a starých domech. Zavlekla Gabriela dovnitř, zavřela dveře a obrátila se čelem k němu.

„Cos tím myslel, když jsi mě přihlásil na prohlídku farmy, ty hňupe?“

„Pomáhal jsem ti,“ opáčil Gabriel rozumně. „Musíš se něco dozvědět o zemědělství.“

Ze všech jejích sourozenců byl Gabriel tím, kdo byl Phoebe vždycky nejbližší. V jeho společnosti mohla pronášet malicherné či sarkastické poznámky nebo se přiznávat ke svým pošetilým chybám s vědomím, že ji nikdy nebude soudit přísně. Znali navzájem své chyby a udržovali svá tajemství.

Mnoho lidí, ne-li většina, by bylo ohromeno zjištěním, že Gabriel vůbec má nějaké chyby. Viděli jen pozoruhodnou mužskou krásu a chladné sebeovládání muže s tak elegantními způsoby, až by nikdy nikoho nenapadlo nazvat ho hňupem. Nicméně Gabriel uměl někdy být také arogantní a manipulativní. Pod okouzlujícím zevnějškem se ukrývalo ocelové jádro, díky němuž se ideálně hodil k dohledu na uspořádání Challonových nemovitostí a podniků. Jakmile rozhodl, co bude pro někoho nejlepší, využíval každé příležitosti k postrkování a rýpání, dokud nedosáhl svého.

Phoebe tudíž občas považovala za nezbytné mu to oplácet. Koneckonců bylo povinností starší sestry bránit mladšímu bratrovi chovat se jako dominantní osel.

„Víc bys mi pomohl, kdyby sis hleděl svého,“ prohlásila stroze. „Jestli se rozhodnu naučit se o zemědělství něco víc, určitě to nebude zrovna od něj.“

Gabriel se zatvářil užasle. „Jak to myslíš, ‚zrovna od něj‘? S Ravenelem ses nikdy nesetkala.“

„Dobrotivé nebe,“ zvolala Phoebe a pevně si ovinula paže kolem hrudi, „copak nevíš, kdo to je? Nepamatuješ se? Je to tyran. Šikanoval Henryho.“

Gabriel zavrtěl hlavou a upřel na ni nechápavý pohled.

„V internátní škole. Ten, kdo ho týral skoro dva roky.“ Když se dál tvářil tupě, Phoebe netrpělivě dodala: „Ten, co mu dal do košíku rachejtle.“

„Aha.“ Gabrielovo čelo se rozjasnilo. „Na to jsem už zapomněl. To je on?“

„Ano.“ Začala upjatě přecházet sem a tam. „Ten, co proměnil Henryho dětství v noční můru.“

„,Noční můra‘ je možná maličko silný výraz,“ poznamenal Gabriel.

„Nadával Henrymu. Kradl mu jídlo.“

„Henry by ho stejně nesnědl.“

„Nevtipkuj, Gabrieli – mě to velice rozčiluje.“ Phoebe nedokázala stát na jednom místě. „Četla jsem ti Henryho dopisy. Víš, čím si procházel.“

„Vím to líp než ty,“ opáčil Gabriel. „Taky jsem byl v internátní škole. Ne v té samé jako Henry, ale všechny do jedné mají své tyrany a šikanu. To je důvod, proč tam rodiče neposlali mě ani Raphaela dřív, než jsme byli dost zralí, abychom si uměli sami poradit.“ Odmlčel se a rozhořčeně potřásl hlavou. „Phoebe, přestaň lítat jako biliárová koule a poslouchej mě. Zazlívám Henryho rodičům, že ho poslali do internátní školy, když se pro ni tak zjevně nehodil. Byl to citlivý, fyzicky křehký chlapec s podivínskou náturou. Neumím si pro něj představit horší místo.“

„Henryho otec se domníval, že ho to otuží,“ prohlásila Phoebe. „A jeho matka byla laskavá asi jako rozdrážděný jezevec, a právě proto souhlasila s tím, aby ho poslali do toho pekla i druhým rokem. Ale vina neleží jen na nich. West Ravenel je surovec, který nikdy neskládal účty ze svých činů.“

„Snažím se ti vysvětlit, že prostředí internátní školy je darwinovské. Každý šikanuje nebo je šikanován, dokud se nevyřeší hierarchie.“

„Ty jsi snad v Harrow někoho šikanoval?“ zeptala se důrazně.

„Ovšemže ne. Ale moje situace byla jiná. Vyrůstal jsem v milující rodině. Žili jsme v domě u moře s vlastní soukromou písečnou pláží. Měli jsme každý vlastního poníka, probůh. Bylo to trapně dokonalé dětství, zvlášť v kontrastu s bratry Ravenelovými, kteří byli chudí příbuzní své rodiny. Osiřeli v útlém věku a poslali je do internátní školy, protože o ně nikdo nestál.“

„Protože to byli ničemní malí raubíři?“ nadhodila temně.

„Neměli rodiče, ani rodinu, ani domov, ani peníze nebo majetek… co bys čekala od kluků v jejich situaci?“

„Je mi jedno, co způsobilo chování pana Ravenela. Záleží jen na tom, že Henrymu ubližoval.“

Gabriel zamyšleně svraštil čelo. „Pokud mi v těch dopisech něco neuniklo, Ravenel nedělal nic obzvlášť ničemného. Nikdy nerozbil Henrymu nos, ani ho nezmlátil. Šlo spíš o kanadské žertíky a přezdívky než o něco jiného, ne?“

„Strach a ponížení můžou způsobit daleko větší škodu než pěsti.“ Phoebe pálily oči a v hrdle se jí tvořil tuhý knedlík. „Proč se zastáváš pana Ravenela, a ne mého manžela?“

„Červenko,“ oslovil ji Gabriel chlácholivým tónem. Byla to něžná přezdívka, kterou pro ni používali jen on a jejich otec. „Víš přece, že jsem měl Henryho rád. Pojď sem.“

Přistoupila k němu, popotáhla a on ji konejšivě objal.

V dětství strávili Henry, Gabriel, Raphael a jejich přátelé mnoho slunných odpolední na panství Challonových v Heron’s Pointu, plachtili na loďkách v soukromé zátoce nebo dováděli v blízkém lese. Nikdo se nikdy neopovážil Henryho šikanovat nebo škádlit, protože věděl, že by ho za to bratři Challonové ztloukli.

Ke konci Henryho života, když už byl příliš slabý, než aby někam chodil sám, ho vzal Gabriel ještě naposled na ryby; odnesl ho na břeh jeho oblíbeného potoka se pstruhy a posadil ho na trojúhelníkovou tábornickou stoličku. S nekonečnou trpělivostí Gabriel nahazoval vlasec a pomáhal Henrymu točit navijákem, dokud se nevrátili s plným čeřenem pstruhů. To bylo naposled, co Henry opustil dům.

Gabriel ji poplácal po zádech a krátce zabořil tvář do jejích vlasů. „Tahle situace pro tebe musí být zatraceně těžká. Proč ses o tom nezmínila dřív? Nejmíň polovina Ravenelovy rodiny byla týden u nás v Heron’s Pointu, a tys neřekla ani slovo.“

„Nechtěla jsem dělat potíže, když jste se ty a Pandora snažili rozhodnout, jestli se máte dost rádi, abyste se vzali. A taky… No, většinou jsem si připadala jako bouřkový mrak, co kazí atmosféru všude, kde se objeví. Snažím se to už nedělat.“ Phoebe poodstoupila a špičkami prstů si otřela vlhké koutky očí. „Není správné, abych dolovala staré křivdy z minulosti, které si nikdo jiný nepamatuje, zvlášť v takhle radostné době. Omlouvám se, že jsem to vůbec zmínila. Ale vyhlídka na pobyt ve společnosti pana Ravenela mě plní děsem.“

„Řekneš mu o tom něco? Nebo to mám udělat já?“

„Ne, prosím, nedělej to. Ničemu by to neposloužilo. On si to asi ani nepamatuje. Slib mi, že nic neřekneš.“

„Slibuju,“ opáčil Gabriel neochotně. „Ačkoliv mi připadá jen spravedlivé dát mu příležitost k omluvě.“

„Na omluvy už je pozdě,“ zamumlala. „A stejně pochybuju, že by se omluvil.“

„Nebuď na něj tak přísná. Zdá se, že z něj vyrostl slušný chlap.“

Phoebe na něj vrhla zarputilý pohled. „Ale? K tomu závěru jsi dospěl předtím, nebo potom, co mi udělal přednášku, jako bych byla nějaký feudál, co dupe po svých nevolnících?“

Gabriel se pracně snažil potlačit úsměv. „Zvládlas to dobře,“ odpověděl. „Přijalas to s elegancí, i když jsi ho mohla několika slovy rozsekat na nudle.“

„Byla jsem v pokušení,“ připustila. „Ale nemohla jsem si nevzpomenout na něco, co kdysi říkala máti.“

Bylo to jednoho dávného rána v dětství, kdy ona a Gabriel ještě museli mít pod sebou stoh knih, kdykoli usedali na židle ke snídani. Otec četl tehdy čerstvě vyžehlené noviny, zatímco jejich matka Evangeline, nebo Evie, jak ji oslovovali přátelé a rodina, krmila malého Raphaela ve vysoké židličce lžičkami slazené ovesné kaše.

Poté, co Phoebe vylíčila nějakou nespravedlnost, jíž se na ní dopustila kamarádka při hře, s tím, že dívenčinu omluvu nikdy nepřijme, ji matka přesvědčovala, aby si to rozmyslela z dobroty srdce.

„Ale ona je zlá a sobecká,“ prohlásila Phoebe dopáleně.

Odpověď Evie byla vlídná, nicméně věcná. „Laskavost platí nejvíc, když se jí dostane lidem, kteří si ji nezaslouží.“

„Gabriel taky musí být na každého hodný?“ vyptávala se Phoebe.

„Ano, miláčku.“

„A otec?“

„Ne, Červenko,“ zacukaly otci koutky. „Právě proto jsem si vzal za ženu maminku – ta je hodná za dva lidi.“

„Máti,“ zeptal se tehdy Gabriel s nadějí, „nemohla bys být hodná za tři lidi?“

Poté se otec zničehonic začal silně zajímat o noviny, které si zvedl před obličej. Zpoza nich se ozývalo tiché sípění.

„To bohužel ne, můj milý,“ odpověděla Evie vlídně, ale v očích jí jiskřilo. „Ovšem jsem si jistá, že ty a tvá sestra dokážete najít ve vlastních srdcích velmi mnoho dobroty.“

Phoebe se vrátila ze vzpomínek do současnosti. „Matka nám říkala, ať jsme hodní i na lidi, kteří si to nezaslouží. Což zahrnuje i pana Ravenela, ačkoliv tuším, že by se mu zamlouvalo, kdybych ho byla zpražila přímo tam v hale.“

Gabrielův tón byl suchý jako troud. „Mám podezření, že jeho myšlenky souvisely spíš se svlékáním než se zpražením.“

Phoebe vytřeštila oči. „Cože?“

„Ale jdi,“ káral ji bratr pobaveně. „Musela sis všimnout, že má oči na stopkách jako humr, kterého každou chvíli uvaří. Už je to tak dlouho, že ani nepoznáš, když nějakého muže přitahuješ?“

Na pažích jí naskočila husí kůže. Jedna ruka jí sklouzla k pasu, kde se snažila zklidnit hejno motýlů.

Po pravdě řečeno, bylo to tak dlouho. Uměla číst znamení přitažlivosti u jiných lidí, ale zjevně ne tehdy, když se to týkalo jí. Tohle bylo neznámé teritorium. Její vztah s Henrym vždycky bezpečně mírnil pocit, že se tak dobře znají.

Tohle bylo poprvé v životě, co Phoebe přitahoval někdo cizí, a připadalo jí jako krutý žert, že to byl muž, představující vtělenou surovost a neotesanost. Nemohl existovat větší kontrast k Henrymu. Ale jak tam pan Ravenel stál a energie z něj jen čišela, s pohledem, jenž ji šokoval svou přímostí, cítila, jak se jí podlamují kolena a pulz se zrychluje. Bylo to hanebné.

A co hůř, připadala si, jako by zrazovala Edwarda Larsona, s nímž nalezla určité porozumění. Ještě ji nepožádal o ruku, ale oba věděli, že jednoho krásného dne to udělá a ona pravděpodobně bude souhlasit.

„Jestli se o mě pan Ravenel nějak zajímá,“ prohlásila Phoebe stroze, „tak proto, že jde po penězích. Jako většina druhorozených synů.“

Gabrielovi zajiskřilo v očích láskyplným posměchem. „Díkybohu, že umíš lidi zaškatulkovat. Bylo by tuze nepohodlné posuzovat je individuálně.“

„Jako vždy spadáš do škatulky ‚protivný hňup‘.“

„Myslím, že se ti potají líbilo, jak s tebou Ravenel mluvil,“ namítl Gabriel. „Lidi nám vždycky říkají to, co bychom podle nich chtěli slyšet. Syrová upřímnost je osvěžující změna, ne?“

„Pro tebe možná osvěžující,“ usmála se Phoebe neochotně. „No, od Pandory se jí rozhodně dočkáš. Ta se nedá nikým oslnit.“

„To je jeden z důvodů, proč ji miluju,“ přiznal bratr. „Taky miluju její vtip, její chuť do života a to, že mě potřebuje, abych jí zabránil pohybovat se v kruzích.“

„Jsem ráda, že jste se našli,“ prohlásila Phoebe upřímně. „Pandora je zlaté děvče a oba si zasloužíte být šťastní.“

„To ty taky.“

„Neočekávám, že ještě někdy najdu takové štěstí, jaké jsem prožívala s Henrym.“

„Proč ne?“

„Taková láska člověka potká jen jednou za život.“

Gabriel se nad tím zamyslel. „Rozhodně nevím o lásce všechno,“ opáčil téměř pokorně. „Ale myslím, že tak to nefunguje.“

Phoebe pokrčila rameny a pokusila se působit rázně. „Nemá smysl dělat si starosti s mou budoucností – bude, jaká bude. Můžu se jen snažit pokračovat tak, abych ctila manželovu památku. Co vím jistě, je to, že ať už Henry nenáviděl pana Ravenela sebevíc, nechtěl by, abych byla zlá nebo mstivá.“

Bratrův hřejivý pohled pátral ve všech nuancích jejího výrazu. „Neboj se,“ překvapil ji.

„Pana Ravenela? To nikdy.“

„Chtěl jsem říct, neboj se mít ho ráda.“

Phoebe se polekaně zasmála. „To nehrozí. Ale i kdyby hrozilo, nikdy bych nezradila Henryho tím, že bych se spřátelila s jeho nepřítelem.“

„Nezrazuj ani sebe.“

„Jakým způsobem – Jak myslíš, že bych – Gabrieli, počkej!“ Ale už stál u dveří a otevřel je.

„Je čas se vrátit, Červenko. Nakonec si to všechno přebereš.“

Kapitola 5

K velké Phoebině úlevě nebyl pan Ravenel nikde na dohled, když se vrátili do vstupní haly. Hosté se hemžili a klábosili, staří známí se setkávali a noví se představovali. Batalion lokajů a služek přenášel truhly, kufry, krabice na klobouky a všemožná zavazadla směrem k zadnímu schodišti.

„Phoebe,“ zazněl veselý, milý hlas, a když se otočila, spatřila po svém boku Devonovu manželku. Kathleen, lady Trenearová, byla drobná rusovláska s našikmenýma očima a vysedlými lícními kostmi. Phoebe si ji velice oblíbila během toho týdne, který Ravenelové strávili v Heron’s Pointu. Kathleen byla veselá a podmanivá, byť trošku blázen do koní, protože oba její rodiče podnikali v chovu a výcviku arabů. Phoebe měla koně ráda, ovšem zdaleka o nich nevěděla tolik, aby o tom mohla vést podrobný rozhovor. Naštěstí byla Kathleen matkou synáčka téměř stejně starého jako Stephen a to jim poskytovalo obrovský prostor pro konverzaci.

„To mám radost, že tě tu mám,“ uchopila Kathleen ruce Phoebe do svých drobných dlaní. „Jaká byla cesta?“

„Skvělá,“ odpověděla Phoebe. „Justinovi připadala jízda vlakem velice zajímavá a malému se zřejmě líbilo, jak to houpá.“

„Jestli chceš, odvedu tvou chůvu a děti nahoru do dětských pokojů. Možná se tam chceš podívat?“

„Ano, ale musíš kvůli tomu opouštět všechny hosty? Cestu nám může ukázat služka.“

„Oni se beze mě na pár minut obejdou. Cestou ti vysvětlím rozložení domu. Je to labyrint. Každý tu prvních pár dní bloudí. Vždycky po pár hodinách musíme vysílat pátrací expedice, aby posbíraly zatoulance.“

Ve většině velkých domů byly obvykle děti, chůvy a vychovatelky odkázány na zadní schody pro služebnictvo, ale Kathleen trvala na tom, aby během pobytu používaly hlavní schodiště. „Cesta k dětským pokojům je tudy mnohem snazší,“ vysvětlovala cestou.

Phoebe nesla Stephena, kdežto Justin se držel Nanny za ruku a táhl ji jako malý, odhodlaný vlečný člun vlekoucí náklad. Na každém odpočívadle mohla Phoebe nahlédnout dokořán otevřenými dveřmi do pokojů, z nichž některé měly krby tak velké, že se v nich dalo stát.

Přes své rozměry působil dům přívětivě a útulně. Stěny pokrývaly starožitné francouzské a italské tapiserie a olejomalby v těžkých zlacených rámech. Pozorovala i stopy ctihodného věku sídla: odhalené stropní trámy, tu a tam trochu prověšené, zjizvená místa na dubových podlahách, ztenčené, mírně prošlapané části aubussonských koberců. Ale všude bylo znát luxus: zářivě barevné benátské sklo na stínidlech lamp, vázy a čajové dózy z čínského porcelánu, příborníky s těžkými stříbrnými podnosy lihovin v třpytivých karafách. Vzduch voněl po starých knihách a čerstvých květinách s příjemným nádechem leštidla na nábytek.

Když dorazili do dětského pokoje, Phoebe si všimla, že lokaj už dopravil nahoru bednu s oblečením a věcmi jejích dětí. Prostorný pokoj byl plný rozkošného dětského nábytku včetně stolečku, židliček a čalouněné pohovky. Dvě děti podřimovaly v malých postýlkách, zatímco Kathleenin syn Matthew tvrdě spal v kolébce. Dvojice chůviček v bílých zástěrách přišla pozdravit Nanny Bracegirdleovou a obě se jí šeptem a usměvavě představily.

Kathleen odvedla Phoebe k prázdné kolébce, vyložené měkkými vyšívanými lůžkovinami. „Tahle je pro Stephena,“ zašeptala.

„To je dokonalé. Kdybych byla jen o maličko menší, klidně bych se tam sama zkusila zavrtat.“

Kathleen se usmála. „Co kdybych ti ukázala tvůj pokoj, aby sis mohla zdřímnout v pořádné posteli?“

„To zní přímo nebesky.“ Phoebe políbila Stephenovu teplou hedvábnou hlavičku a pomazlila se s ním, než ho předala chůvě. Přistoupila k Justinovi, který zkoumal police plné hraček a knížek. Zaujalo ho loutkové divadlo s výměnnými kulisami a krabice malovaných vyřezávaných loutek. „Chceš tu zůstat, miláčku?“ zeptala se něžně a poklekla vedle něj.

„Ach, ano.“

„Nanny tu bude s tebou. Řekneš jí nebo některé chůvičce, kdybys mě potřeboval, a já přijdu.“

„Ano, mamá.“ Protože se nerad líbal před cizími lidmi, Justin kradmo přitiskl rty ke špičce ukazováčku a nastavil jí ho. Phoebe učinila totéž a dotkla se svým ukazováčkem jeho. Po tom tajném rituálu si vyměnili úsměv. Na okamžik jí půlměsícovitý tvar jeho očí a nakrčený nosík připomněly Henryho. Závan vzpomínky však nedoprovázelo očekávané bodnutí bolesti, jen stopa teskné náklonnosti.

Phoebe opustila dětský pokoj spolu s Kathleen a vrátily se dolů do prvního patra.

„Pamatuju si, jaké to bylo, když mi skončil smutek po ztrátě prvního manžela,“ řekla Kathleen. „Bylo to pro mě jako vyjít ze zatemněného pokoje do prudkého denního světla. Všechno mi připadalo moc hlasité a rychlé.“

„Ano, přesně takové to je.“

„Dělej si, co se ti zachce, úplně jako doma. Nesmíš mít pocit, že jsi povinna zúčastnit se něčeho, co tě neláká. Moc chceme, abys byla spokojená a šťastná.“

„Určitě budu.“

Prošly chodbou v prvním patře až do ložnice, kde už její komorná Ernestine vybalovala truhly a krabice.

„Doufám, že ti tenhle pokoj bude vyhovovat,“ řekla Kathleen. „Je malý, ale má vlastní šatnu a umývárnu a výhled do okrasné zahrady.“

„Je krásný.“ Phoebe se s potěšením rozhlédla po místnosti. Stěny pokrývaly francouzské papírové tapety s jemným vzorkem popínavých rostlin, lišty a obložení byly čerstvě natřené na bílo.

„Nechám tě tedy zabydlet a uspořádat si věci podle svého. V šest hodin se scházíme v saloně na sherry. Večeře je v osm. Slavnostní oblečení, ale až zítra novomanželé odjedou, budeme nenucení a ležérní.“

Po odchodu Kathleen se Phoebe dívala, jak Ernestine loví z otevřené truhly stohy pečlivě složeného prádla a úhledné malé balíčky. Každý pár střevíců měl vlastní plátěný sáček stažený šňůrkou a každý pár rukavic byl zastrčený do úzké lepenkové krabice.

„Ernestine,“ oslovila ji, „vy jste zázračná organizátorka.“

„Děkuju, mylady. Už je to dlouho, co jsme se z Heron’s Pointu někam vypravily. Málem jsem zapomněla balit.“ Štíhlá tmavovláska stále klečela u truhly a vzhlédla, v ruce krabici ozdob, sundaných z klobouků a čapek, aby se nepomačkaly. „Mám vám vyvětrat ty ecru šaty, než si zdřímnete?“

„Ecru?“ opakovala Phoebe s mírně svraštělým čelem.

„Ty hedvábné s květovaným lemem.“

„Můj ty smutku, vy jste je vzala s sebou?“ Phoebe si jen mlhavě vzpomínala na slavnostní toaletu, kterou si dala ušít v Londýně předtím, než Henry skonal. „Asi by mi bylo příjemněji v těch stříbrošedých. Nejsem ještě docela připravená na barvy.“

„Madam, jsou ecru. Nikdo by je neoznačil za barevné.“

„Ale to zdobení… Není moc veselé?“

Místo odpovědi vytáhla Ernestine z krabice ozdob girlandu hedvábných květin a zvedla ji. Hedvábné květy pivoněk a růží byly zbarveny jemnými pastelovými odstíny.

„Tak to tedy nejspíš bude v pořádku,“ souhlasila Phoebe, pobavená sardonickým výrazem komorné. Ernestina se nijak netajila svým přáním, aby už její paní skoncovala s tlumenými šedými a levandulovými barvami polosmutku.

„Už jsou to dva roky, mylady,“ podotkla mladá žena. „Všude píšou, že to je dost dlouho.“

Phoebe si sundala klobouk a odložila ho na nedaleký toaletní stolek ze saténového dřeva. „Pomozte mi z těch cestovních šatů, Ernestine. Jestli mám vydržet večer a nezhroutit se, budu si muset na pár minut lehnout.“

„Netěšíte se na večeři?“ odvážila se zeptat komorná, když sundávala Phoebe cestovní kabátek. „Bude tam hodně vašich starých přátel.“

„Ano i ne. Chci je vidět, ale jsem nervózní. Bojím se, že budou chtít, abych byla stejná jako kdysi.“

Ernestine se zarazila uprostřed rozepínání knoflíčků na zádech šatů. „Pardon, madam… ale copak nejste pořád stejná?“

„Bohužel ne. Moje staré já už neexistuje.“ Rty jí zvlnil neveselý úsměv. „A to nové se ještě neukázalo.“

Šest hodin.

Čas sejít dolů do salonu. Sklenka sherry bude příjemný začátek večera, říkala si Phoebe, pohrávající si s umně nařasenými záhyby šatů. Potřebovala něco pro uklidnění nervů.

„Vypadáte překrásně, madam,“ prohlásila Ernestine, potěšena výsledky své práce. Vyčesala Phoebe vlasy do uzlu úhledně upevněných roliček a kadeří, kolem jehož úpatí ovinula sametovou stuhu. Několik volných kadeří nechala splývat v týle hlavy, což Phoebe připadalo maličko divné; nebyla zvyklá nechávat uvolněné prameny u žádného ze svých obvyklých účesů. Ernestine dokončila úpravu tím, že na pravou stranu uzlu připevnila malou čerstvou růžovou růži.

Nový účes byl velmi lichotivý, ale slavnostní toaleta zdaleka nepůsobila tak nevinně, jak Phoebe očekávala. Měla světle béžovou barvu neběleného plátna nebo přírodní vlny, ale hedvábí bylo protkáno mimořádně jemnými kovovými vlákny, zlatými a stříbrnými, která dodávala látce perleťový třpyt. Girlanda pivoněk, růží a jemně zelených hedvábných lístků lemovala hluboký výstřih, zatímco jiná květinová girlanda na jedné straně podkasávala pavučinkově tenké hedvábí a tylové vrstvy sukní.

Phoebe vraštila čelo na bledý, třpytivý obraz ve vysokém oválném zrcadle; zkusmo si zakryla jednou rukou oči, zvedla ji a několikrát pohyb opakovala. „Panebože,“ zamumlala nahlas. Byla si úplně jistá, že letmý pohled na šaty budí krátký, znepokojivý dojem téměř nahoty, až na ty květiny. „Musím se převléct, Ernestine. Dojděte pro ty stříbrošedé.“

„Ale… ale já je nevyvětrala, ani nevyžehlila,“ odpovídala zmatená komorná. „A tyhle jsou na vás moc hezké.“

„Nepamatovala jsem si, že se ta látka takhle leskne. Nemůžu jít dolů a vypadat přitom jako vánoční ozdoba.“

„Tolik lesklé nejsou,“ namítala dívka. „Jiné dámy budou mít šaty s korálky a flitry a taky diamantové soupravy šperků.“ Když uviděla, jak se Phoebe tváří, těžce vzdychla. „Jestli chcete ty stříbrošedé, madam, vynasnažím se je připravit co nejdřív, ale stejně přijdete dolů pozdě.“

Phoebe zaúpěla už jen při té představě. „Zabalila jste mi šál?“

„Ten černý. Ale upečete se, jestli se do něj chcete zabalit. A bude to vypadat divně – vyvoláte větší pozornost, než když půjdete tak, jak jste.“

Než stihla Phoebe odpovědět, ozvalo se zaklepání na dveře. „U všech galoší,“ zamumlala. Nebyla to zrovna kletba hodná dané situace, ale přivykla si ji používat v přítomnosti dětí, což bylo většinu času. Uprchla do kouta za dveřmi, zatímco Ernestine šla zjistit, kdo to je.

Po krátkém polohlasitém rozhovoru komorná otevřela dveře o maličko víc a dovnitř strčil hlavu Phoebin bratr Ivo.

„Nazdar, sestři,“ prohlásil ledabyle. „V těch zlatých šatech vypadáš moc pěkně.“

„Jsou ecru.“ Na jeho nechápavý pohled zopakovala: „Ecru.“

„Bůh ti žehnej,“ opáčil Ivo, drze se na ni zaculil a vstoupil do pokoje.

Phoebe zvedla zrak k nebesům. „Proč tu jsi, Ivo?“

„Doprovodím tě dolů, abys nemusela jít sama.“

Phoebe nemohla dojetím promluvit. Dokázala jen zírat na jedenáctiletého chlapce, který se dobrovolně nabízel zaujmout místo patřící jejímu manželovi.

„Byl to otcův nápad,“ pokračoval Ivo maličko stydlivě. „Mrzí mě, že nejsem tak vysoký jako doprovody ostatních dam, dokonce ani tak vysoký jako ty. Vlastně jsem jen poloviční doprovod. Ale je to pořád lepší než nic, že?“ Jeho výraz znejistěl, když viděl, jak jí vlhnou oči.

Phoebe si odkašlala a zmohla se na nejistou odpověď. „V téhle chvíli, můj galantní Ivo, se vysoko tyčíš nad všemi ostatními zdejšími pány. Je mi velikou ctí.“

Široce se usmál a nabídl jí rámě gestem, které ho v minulosti viděla nacvičovat s otcem. „Poctěn jsem já, sestři.“

„Počkej,“ zaváhala. „Musím se rozhodnout, co udělat s těmi šaty.“

„Proč bys s nimi měla něco dělat?“

„Jsou moc… flagrantní.“

Bratr naklonil hlavu ke straně, pohledem putoval po šatech. „To je zas nějaké Pandořino slovo?“

„Ne, to je ve slovníku. Znamená to, že trčí jako bolavý palec.“

„Sestři. Ty a já jsme vždycky flagrantní.“ Ivo ukázal na své rusé vlasy. „Když máš tohle, nemůžou si tě lidé nevšimnout. No tak, nech si ty šaty. Mně se líbí a Gabriel bude rád, že ti to na jeho předsvatební večeři sluší.“

Působivý proslov od chlapce ještě ne dvanáctiletého. Phoebe si ho prohlížela s láskyplnou pýchou. „Tak dobrá, přemluvils mě,“ řekla neochotně.

„Sláva vlasti,“ zvolala Ernestine se zřetelnou úlevou.

Phoebe se na ni usmála. „Nečekejte na mě tady nahoře, Ernestine – udělejte si trochu volno a navečeřte se v kuchyni s ostatními.“

„Děkuju, madam.“

Phoebe se zavěsila do Iva a nechala se jím vyprovodit z místnosti. Cestou k hlavnímu centrálnímu schodišti si prohlédla jeho slavnostní etonský oblek, tvořený černými seržovými kalhotami, bílou vestou a černým saténovým motýlkem. „Už jsi postoupil k dlouhým kalhotám,“ zvolala.

„O rok předčasně,“ chvástal se Ivo.

„Jak jsi k tomu matku přemluvil?“

„Řekl jsem jí, že našinec má svou hrdost, a podle mého názoru nosit krátké kalhoty je jako chodit s kalhotami na půl žerdi. Matka se tak smála, až musela postavit šálek s čajem, a hned další den mi krejčí přišel vzít míru na oblek. Teď už si Huntova dvojčata nemůžou utahovat z mých kolen.“ Čtrnáctiletí chlapci Ashton a Augustus byli nejmladšími potomky pana Simona Hunta a jeho choti, kteří byli blízkými přáteli Challonových ještě předtím, než se Phoebe narodila.

„Dvojčata si z tebe dělala legraci?“ zeptala se Phoebe s překvapenou obavou. „Ale vždycky jste byli skvělí kamarádi.“

„Ano, tak to chodí. Dáváme kamarádům přezdívky jako ‚Pošuk‘ nebo ‚Kolenáč‘. Čím lepší kamarád, tím horší urážka.“

„Ale proč na sebe nejste milí?“

„Protože jsme kluci.“ Ivo pokrčil rameny při pohledu na její zmatek. „Znáš přece naše bratry. V tom telegramu, co Raphael poslal včera Gabrielovi, stálo: ‚Milý bratře, blahopřeju k tvému sňatku. Promiň, že tam nebudu, abych varoval nevěstu před tím, jaká jsi nepoužitelná osina v zadku. S veškerou láskou R.‘“

Phoebe se neubránila smíchu. „To je celý on. Ano, vím, jak rádi se mezi sebou škádlí, ačkoliv jsem nikdy nepochopila proč. Moji dva kluci budou nejspíš stejní. Ale jsem ráda, že Henry takový nebyl. Nikdy jsem neslyšela, že by se někomu posmíval nebo někoho škádlil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďáblova dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.