Deon Meyer

Žena v modrém plášti

Originální název The Woman in the Blue Cloak

Vydáno u Hodder & Stoughton, London 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2017

First published in Holland by A. W. Bruna in 2017 as De vrouw in de blauwe mantel.

First published in Great Britain in English by Hodder & Stoughton in 2018 as The Woman in the Blue Cloak.

Translation © Silvie Mitlenerová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8975-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8976-9 (mobi)

1

12. října

Měl hlad a žízeň, měl strach a byl k smrti unavený. Už jen adrenalin ho nutil klást jednu nohu před druhou. Prodíral se noční tmou, dokud se nezměnila barva obzoru, svět nenabral tvar a nezažehl novou naději. Krátce před osmou, těsně předtím, než slunce vystoupilo nad horizont nad Rotterdamem, odhalila měkká zlatá ranní záře před ním trh na Schiedamu, davy, hlučnou strkanici, a jeho srdce se slabě zachvělo, s nadějí. Možná by tudy mohl uniknout. Prostě zmizet.

Neohlížel se. Věděl, že je má v patách. Dál kráčel stejným směrem a nechával se pohltit hlukem davů. Pouliční prodavači hlasitě vychvalovali své zboží, lidé tlachali, smáli se, hádali se, křičeli, nějaké dítě neutišitelně plakalo. Slepice rozhořčeně kvokaly, koně ržáli a odněkud se ozývalo hluboké kravské bučení. Směsice soupeřících pachů, odér ryb a mořských plodů, krabů a krevet a langust, opáleného kachního peří a hnoje, vlhké země a prasat na rožni a uzených klobás a – v tu chvíli se mu na okamžik roztřásla kolena, tak silná byla jeho touha – hutná vůně kvásku, když se kolem něj protáhl chlapec s velikou nůší čerstvých kulatých bochníků.

Postřehl tmavomodrý kabát visící vzadu na voze a instinktivně vytušil, že si ho nikdo nevšímá. Popadl jej jedním hbitým pohybem, zkušený zloděj. Dovednost zrozená ze zkušeností. Přehnul kabát napůl a přitiskl si ho k hrudi. Za stánkem se sýry padl na kolena za dřevěné bedny, smekl klobouk a odhodil ho na zem za sebou, stáhl páchnoucí, odřený hnědý kabát a nechal tam i ten.

Slunce se vyhouplo nad východní obzor. Navlékl si ukradený kabát, vstal, kolena jej zprvu nechtěla nést, až klopýtl. Shrbený vyrazil na cestu; narovnal se až o chvíli později.

Uhnul novým směrem, na Delft.

Stále odolával a neohlédl se, příliš se bál, že ho ti čtyři spatří. Ti čtyři, kteří se za ním hnali a měli na něj spadeno.

2

Ironie: ať už to byl kdokoliv, kdo vyvěsil její tělo na kamennou zeď, měl přitom výhled na Vražedný vrch – jeden z rozeklaných kopců Hottentots Holland Mountains, které se tyčí nad Somerset West.

Byla roztažená na vyhlídce úplně na vrcholu průsmyku Sira Lowryho, hlavou na sever, nohama k jihu. Úplně nahá, tělo voskově bledé. Světlo úplňku dodávalo její bílé pleti nepřirozený lesk, jako by tam viselo nějaké posvátné stvoření.

Oči měla zavřené. Pravá ruka spočívala na břiše, tak uvolněně. Nohy byly překřížené v kotnících. Blikotavá světla města dole v dálce, Gordonova zátoka, Strand a Somerset West, a dokonce Khayelitsha tvořily okouzlující pozadí. Na první rychlý pohled se zdálo, že odpočívá, nebo dokonce pózuje pro fotografii či malbu. Ale kdybyste se podívali zblízka, tady v časných ranních hodinách, pozvolna by vás ta scenerie znepokojila: nahá žena v chladné květnové noci, levá paže visící ze zdi, divně zkroucená, kotníky se jen lehce dotýkají pruhu zelené trávy. Podivné fleky ve světlých, nakrátko ostříhaných vlasech, na hlavě a mezi nohama. Soustavné bzučení dopravy na rušné N2, žlutá záře čelních světel míhajících se sem a tam, která osvětluje blízký útes. Zřejmě si nevybrala, že si lehne zrovna sem, aby si odpočinula. Něco musí být zatraceně špatně.

***

Jen patnáct kilometrů na východ klusala po cestě leopardice a ani k tomu nepotřebovala světlo úplňku. Mířila na sever, zpět do svého známého loviště, k vysokým útesům a stržím rozeklaných hor, do svého teritoria, do bezpečí.

Byla tu už dva dny, příliš blízko lidí a vozidel, zvuků a pachů, které ji znervózňovaly a okrádaly o spánek, zatímco hledala vodu a mršiny po dlouhém, spalujícím letním suchu.

Toto byla cesta, po níž přišla, dvě pěšiny kroutící se dolů svahem. Chtěla se na ni vrátit a pak přejít asfaltovou silnici kolem velké přehradní nádrže, kde už cítila vodu. A poté se chtěla vydat do hor.

Zastavilo ji hučení, slabé, ale sílící: poznala v něm zvuk aut. Viděla záři světel, viděla a zaslechla dvě z nich těsně pod sebou – zrovna před ní se vozy zastavily. Hlasy. Zaskřípění branky.

Otočila se a ztratila se ve stínech fynbosu. Dnes večer domů nemohla.

***

Dvě hodiny před východem slunce, v 5:35, zahnula k vyhlídce taxi dodávka na cestě z Mthathy do Kapského Města. Řidič si potřeboval ulevit. Zaparkoval a spěšně vyskočil z auta. Těla na zdi si nevšiml.

Jeho posádku tvořila skupina třinácti žen, švadleny a myčky nádobí, posluhovačky a uklízečky, všechny z národa Xhosů. Jedna žena ve druhé řadě sedaček spatřila nepřirozený obrys na zdi. Vykřikla, ozvalo se zvolání směrem k nebi. Ostatní ženy se probraly z dřímoty a pohlédly ve směru jejího ukazováku. Otevřely okna a zavolaly na řidiče. Otočil se a uviděl to. V rozrušení si ucvrkl na botu; zaklel. Spěšně si zapnul poklopec, skočil zpátky do minibusu a zabouchl dveře. Nastartoval.

„Ne,“ ozvala se jedna z žen, „zavolejte policii.“ Řidičovi se nechtělo. Věděl, že by to způsobilo několikahodinové zpoždění. Jeho zaměstnavatel by neměl radost. A tahle bílá žena zjevně bez života s ním neměla nic společného.

Zavrtěl hlavou a zařadil rychlost.

Sbor zezadu hovořil hlasitě, rozhořčeně a unisono: „Neodjedeme, dokud nezavoláte policii.“

Vzdychl, vypnul motor, vzal si mobilní telefon a vytočil číslo na policii. Telefon vyzváněl a vyzváněl. Zatímco zvonil, řidič znovu vystoupil a opatrně se blížil k tělu. Civěl na něj, dokud se nepřesvědčil, že je žena opravdu mrtvá. Policistka, která zvedla telefon, ho požádala, aby se uklidnil a hovořil pomalu a anglicky. Ohlásil, co vidí, a zodpověděl podrobné otázky ohledně lokality.

Konečně mohl hovor ukončit. Spěchal zpátky do minibusu se záměrem odjet pryč. Ale těch třináct xhoských žen jej znovu zpražilo: „Nemůžeme ji tady takhle nechat, úplně samotnou!“

***

Vyhlídka v průsmyku Sira Lowryho byla téměř přesně na půl cesty mezi Grabouw a Gordonovou zátokou, takže zpočátku vznikl určitý zmatek ohledně pravomocí.

První policejní auto přijelo k pozoruhodné scéně, tak typické pro tento jižní výběžek Afriky: třináct žen v posledních temných stínech před rozbřeskem stálo v půlkruhu kolem těla a tiše zpívalo chvalozpěvy, zatímco taxikář stál stranou a přihlížel.

Přijela i další vozidla se zvědavými seržanty a strážníky ze služeben Jihoafrické policie v Grabouw a v Gordonově zátoce, a ještě jedno ze Somerset West. Do svítání bylo místo činu celé podupané a na N2 vznikla dopravní zácpa – řidiči se, jak to bývá, chovali jako ovce, když viděli u silnice hromadu policejních aut.

V důsledku toho se tam detektivové ze Somerset West dostali až po osmé hodině a patolog, fotografové a forenzní tým ještě o hodinu později.

Těsně před desátou dopoledne patolog oznámil, že příčinou smrti byl s největší pravděpodobností tupý úder zezadu do hlavy. Zabití ale proběhlo někde jinde. A zdálo se, jako by tělo někdo vymáchal ve velkém množství bělidla. Normálního bělidla pro domácnost. Jasně ho cítil a bílé skvrny na hlavě a pubickém ochlupení to potvrzovaly.

Nikde nebylo ani stopy po oblečení té ženy nebo nějakých jejích osobních věcech.

Sanitka ji převezla, neidentifikovanou a anonymní, do státní márnice v Salt River.

Bylo úterý 16. května.

3

Ve středu ráno, 17. května, hned po ranním nástupu Oddělení pro vážné a násilné zločiny u Jestřábů – oficiálně známých jako Ředitelství pro vyšetřování prioritních zločinů – kráčel kapitán Benny Griessel po dlouhé chodbě ve druhém patře. Mířil do kanceláře svého kolegy Vaughna Cupida.

Zaklepal na zárubně otevřených dveří a vešel dovnitř. Cupido sledoval, jak vchází, a prohlásil: „Jednou půjdeš po ulici a propadneš kanálem.“ Od té doby, co přestal pít a začal brát vážně ježdění na kole, shodil Griessel osm kilo.

Griessel nereagoval, jen si přitáhl židli a usadil se.

„Všichni hubnou, jenom já tloustnu,“ vzdychl Cupido. To nebyla tak úplně pravda. Zhubli jen Griessel a majorka Mbali Kaleni, ředitelka oddělení. Ale Cupido se cítil provinile, protože Desiree Coetzeeová, nová žena v jeho životě, uměla výborně vařit. A Vaughn u ní často jedl, částečně proto, aby si chránil své zájmy, částečně proto, že mu od ní opravdu chutnalo. Griessel odpálil bombu: „Chystám se požádat Alexu o ruku.“

„Kristepane.“

Takovou odpověď Griessel očekával. Ignoroval to.

„Musím sehnat prstýnek, Vaughne. Potřebuju radu…“

„Řeknu ti to narovinu,“ přerušil ho Cupido. „Už sis spálil prsty v prvním manželství.“

Griessel přikývl.

„A jsi alkoholik.“

„Sto čtyřicet sedm dní jsem čistej.“

„A Alexa je taky násoska.“

„Sedm set šedesát tři dní čistá.“

„Je to bohatá ženská a ty jsi policejní kapitán, co je, pokud jde o peníze, in jou moer, se vším školným a výdajema za kluka na filmový škole.“

Griessel znovu přikývl.

„Ona je slavná zpěvačka a ty jsi nýmand, co o víkendech hraje na basovou kytaru v důchodcovským revivalu.“

„Ne důchodcovským. Ve středních letech…“

„A přes to všecko se chystáš ji požádat o ruku a vzít si ji, a hodláš mi teď říct, že je to proto, že se milujete.“

„Jo.“

„Rozmyslel sis to pořádně?“

„Rozmyslel.“

Cupido si ho prohlížel. Zamrazilo ho, zlehýnka zavrtěl hlavou. Vstal. „Bezva. Tak jdeme. Kdepak ten prstýnek koupíme? U Sternse? V American Swiss?“

„U Muhammeda Faizala.“

„Jasně, chápu. Chceš tuhle žádost o ruku začít zdravě, nákupem kradenýho zboží.“ A následně při odchodu: „Love Lips? On to pořád dělá?“

„Zastavárna v Goodwoodu.“

„Nebejval v Maitlandu?“

***

Během jízdy Cupido mlčel a řídil po Voortrekker Road skrz Bellville a Parow, kde Griessel vyrůstal. Benny se díval na nekonečný řetěz prodejců ojetých aut, kteří soupeřili o byznys jako invazivní plevel, a pomyslel si, že za dvacet let se tu nic nezměnilo. A přesto Parow vypadal lépe než před deseti lety. Byl čistší, úhlednější, ekonomicky aktivnější a živoucí.

Je zvláštní, jak si člověk představuje, že nějaké místo začne upadat, když tam nejste, abyste na něj dohlíželi.

„Jaký to je, Benny?“ zeptal se zničehonic Cupido.

„Co?“

„Život po svatbě.“

Při tomhle filosofickém tónu, který ukazoval, že teď mluví vážně, si z něj Griessel nesměl utahovat.

„Jako ne že bych na to byl totální odborník, Vaughne. Oženil jsem se jen jednou a střízlivej jsem byl jen prvních sedm let…“

„No ale jaký to bylo? Myslím ty střízlivý roky.“

Griessel se zamyslel a řekl: „Bylo to dobrý. Bylo to… Sakra, Vaughne, ženil jsem se ve čtyřiadvaceti, v tom věku ti všechno přijde úžasný a nevidíš na ničem nic špatnýho.“

„To mě hrozně děsí, sakra,“ přiznal Cupido. „Pokaždý, když Desiree prohodí něco, co by se dalo chápat jako narážka na dlouhodobej vztah nebo svatbu, úplně se mi uzlujou střeva. Kristepane, Benny, už jsem starej mládenec tolik roků, co mám jako dělat? A ten její laaitie… Jak můžeš dělat tátu dítěti cizího chlapa? Protože on to potřebuje, to vidím, že hledá tátu… nebo aspoň otcovskej vzor.“

Panovalo hloubavé ticho, než Cupido dodal:

„Vím, že je mi do toho kulový, ale proč teď? Jestli ten vztah šlape, není přece potřeba ho upevňovat svatbou.“

„Protože Alexe to udělá radost.“

„A tobě?“

„Když je šťastná ona, tak já taky.“

„Tohle je teda láska?“ Griessel pokrčil rameny.

***

Nová zastavárna Muhammeda „Love Lipse“ Faizala byla na rohu ulic Alice a Voortrekker v Goodwoodu. Na jasně žlutém pozadí stálo velkým černým písmem „Keškáda“.

Zaparkovali naproti a vystoupili z auta.

„Pro ten jeho podnik je to až moc chytrý,“ poznamenal Cupido, když přebíhali Voortrekker. „Normální kunčaft zastavárny nemá ani šajn, že je to hříčka.“

Na chodníku se vystavovaly použité židle, hned za dveřmi překážel shluk jízdních kol. V obchodě samotném panovalo přítmí, protože kusy nábytku byly navršené jeden na druhém až ke stropu a každý dostupný prostor byl zakrámovaný vybavením do bytu, potřebami do domácnosti, spotřebiči a dalšími věcmi.

Faizal a jeho pomocník se skrývali někde hluboko v obchodě a snažili se zespodu hromady vydolovat nějaký stůl. Všiml si Griessela. „Nazdárek, Benny,“ řekl a na tlustých rtech se mu usadil úsměv. „Hned jsem u vás,“ mávl rukou k pultu u západní zdi.

„Oukej,“ odvětil Griessel. S Cupidem se vydali k pultu.

Vaughn se zastavil u výstavky starých osmimilimetrových filmových projektorů a kamer. „Neuvěřitelný, jak se ten svět mění,“ konstatoval. „Táta takovou míval. Tvůj standardní mobil už dneska natočí lepší video. Od umění ke starožitnosti za půlku lidskýho života…“

Oba vzhlédli k náhle ztemnělému přednímu vchodu. Stál tam mladý muž, v rukou veliký, plochý čtvercový předmět. Zastavil se a překvapeně pozoroval dvojici detektivů – očima hledal Faizala a pak je zase upřel na ně. Zachvacovala ho nervozita, kterou následovalo poznání: ti dva jsou poldové.

Griessel a Cupido znali tuhle nervózní reakci ze dnů, kdy vyráželi na pochůzky jako strážníci – řeč těla in flagrante delicto. Okamžik se protahoval donekonečna a nikdo se nehýbal, lovec a kořist si hleděli do očí, poměřovali se navzájem, než začne lov.

Cupido zareagoval jako první. „Hej!“ vykřikl a vystartoval směrem k muži.

Muž upustil velký plochý čtvercový předmět, který upadl šikmo ke dveřím. Pak se mladík otočil a vyběhl ven.

„Hej!“ zařval Cupido ještě hlasitěji a vyrazil za ním. Cupido v antracitovém obleku („jen s náznakem bílýho proužku, retro-klasika, taťkovskej. Děsně výhodná koupě, znám jednoho, co dělá u Rex Truform…“), Cupido ve svém post-rebelském období: o pár měsíců dříve bylo jeho oblečení extrémně barevným neformálním protestem proti dress codu majorky Mbali Kaleni, ale teď byl zpátky ve svém starém dandyovském já.

Griessel doběhl ke dveřím a zahlédl mladíka, jak sprintuje proti autům po Voortrekker Street směrem k městu. Vaughn se statečně snažil, vzhledem ke svým několika kilům navíc a módnímu pohřebnímu obleku a špičatým botám, ale podezřelý byl mladý a lehkonohý. Benny věděl, že ve sprintu zaostává ještě víc než jeho kolega. Sledoval, jak Cupido musel vyskočit na ostrůvek uprostřed silnice, aby ho nesrazilo auto.

Griessel už neváhal ani o chvilku déle, popadl z hromady u dveří horské kolo značky Silverback, skočil na něj a zuřivě se opřel do pedálů.

Na křižovatce na něho hlasitě troubil Volkswagen Golf s tlustými pneumatikami. Griessel se zařadil do levého pruhu. Hrál si s přehazovačkou, která šlapala jako hodinky, a šosy jeho saka (hnědého, dávno nemoderního, deset let starého) pleskaly ve větru. Na křižovatce s Gouldburn míjel ztěžka oddychujícího Vaughna. „Chytím ho,“ houknul Griessel a opřel se do pedálů ještě víc, příjemně překvapený hladkým chodem kola a vědom si své znovunalezené kondice. Ještě že se tohle nepřihodilo před šesti měsíci. Viděl, jak uprchlík mizí doleva na Fitzroy Street. V dálce postřehl Lví hlavu, z obou stran orámovanou budovami na Voortrekker Street; osmnáct let vyrůstal v Parow a nevzpomínal si, že by kdy dřív viděl Lví hlavu z tohohle úhlu tak krásnou. V hlavě se mu míhaly divné myšlenky. Nefrčel po Voortrekker na kole od doby, kdy byl ještě kluk. Mezera mezi tehdy a teď ho šokovala – jak rychle ten čas utekl. Navíc, uvažoval, ten velký plochý čtvercový předmět, který mladík přinesl do zastavárny, tam přinejmenším pořád je a budou se moct podívat, co to ukradl.

A: zdálo se, že podezřelý přinesl kradené zboží Muhammedu Faizalovi. To mělo vést k podivnému rozhovoru…

A: přísahal by, že před pětadvaceti lety by toho výrostka chytil, za starých časů býval rychlý jako vítr. A: kristepane, ale to kolo je famózní, mnohem lepší než jeho černobílý bicykl značky Giant, který je už pět let starý.

A: zatraceně, to znamená, že se rozvedl před celými šesti lety – kam se ten čas poděl?

Znovu přehodil rychlost, letěl s větrem o závod. Přibrzdil u odbočky na Fitzroy a uvědomil si, že podezřelý míří k nádraží. Zahnul na rohu u Prima pneumatik a viděl, že mladíka rychle dohání. Ale bylo to, vzhledem k tomu, že vlakové nádraží v Goodwoodu už je na dosah, dost rychle?

Šlapal ještě rychleji. V jedné z malých předzahrádek nějaká stará babička zalévala kytky. Sledovala, jak Griessel sviští kolem, a křikla: „Aitsa!“

Běžec už byl v Nádražní ulici, znovu zabočil doleva k nádraží, zbývalo mu čtyřicet metrů.

Griessel zahnul za roh, oči mu ve větru slzely. Zahlédl šedou nádražní budovu s červenou střechou, nově natřenou a vyspravenou. Chodci zírali na sprintujícího mladíka a pak na něj, zatímco podezřelý se vřítil do vchodu nádraží. Griessel už ho skoro měl, ale musel ostře zabrzdit – zadní kolo se zablokovalo a zakvílelo vysokým tónem. Odhodil kolo a pustil se za mužem po schodech na nástupiště, kde ho zpozoroval, jak uhání podél čumáku čekající rychlodráhy. Vlak se rozjížděl, což donutilo Griessela počkat a lapat po dechu mezi pasažéry, kteří vystoupili, a pak spatřil, jak podezřelý šplhá na vysoký plot na druhé straně. Bennyho tělo už bylo na takovouhle gymnastiku příliš staré. Mladík se následně rozběhl mezi budovami Grand West Casino; na okamžik se zastavil, než zmizel, otočil se a – tím si byl Griessel jistý – zdvořile a soucitně na něj zamával.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena v modrém plášti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.