Miloň Čepelka

Skok sem,

skok tam

(Příběhy, glosy, poznámky, polemiky, úvahy)

2017 – 2019

Miloň Čepelka

Skok sem,

skok tam

(Příběhy, glosy, poznámky, polemiky, úvahy)

2017 – 2019

Zpívejte, ptáci nebeští,

té zemi, k zulíbání krásné,

nás děsí smrt. Však, ptáci, vás ne,

vy jste tu jenom pro štěstí.

(Jaroslav Seifert: Píseň o Viktorce)

Copyright © Miloň Čepelka, 2019

Postface, Editor, Photograph © Josef Pepson Snětivý, 2019

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2019

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2019

ISBN 978-80-7475-280-3

„Má to pánbůh všelijakou čeládku,“ slýchal od otce, kdykoli po něm žádal vysvětlení nebo aspoň názor na něčí podivné chování, a vlastně se tak dočkal jen alibi a odmítnutí cokoli chápat, cokoli vysvětlovat. Pohodlné. Pět slov, totéž co „já nic, já muzikant“, což jsou dokonce jen čtyři slova. Přísně vzato tři. Zdání nevinnosti, pražádná odpovědnost. Dokud nebolí nohy (záda, ramena, kolena) mě, tak bolesti nohou (zad, ramen, kolenou) neexistují. Tečka. Hotovo.

Je to většinově české, nebo jen rodinné? Nebo platné v celém světě?

Těžko mu rozhodnout, když z Česka jen málokdy vystrčil paty, a to až na stará kolena. Ne že by nechtěl. Nebo že by si nemyslel, že chce. Ale nebylo to prý žádoucí pro stát. Nebyl převychován na kovaného socialistu, neřkuli komunistu. Pořád byl v začátcích převýchovy, úspěch takové institucionální snahy nebyl zhodnocen a popravdě, ani se nedal předpokládat.

Poctivě řečeno, on ani vyjíždět za hranice všedních dnů nechtěl. Nesamostatný strašpytel v něm převážil nad přirozenou touhou vyletět z hnízda.

Kdysi mohl přes cestovní kancelář svazu mládeže do Dánska. Úředně už to bylo vyřízeno, a skrečoval to. Hodil se marod. Proč? Dodnes neví. Asi se bál. Čeho? I to zůstává bez odpovědi. Zvlášť když se na to nikdo neptá, on sám nejméně. Ani ho to nikdy nemrzelo. Než by do cizích zemí cestoval či se trápil nemožností cestovat, raději o nich četl. To je bez rizika. Proč si odtamtud vozit malárii nebo spavou nemoc, v pozdějších letech aids? A četl hodně, byť marně. Cestopisy fungují nejvýš jako pozvánka, nenahrazují poznání. A proč poznávat jiné, když neznáme sebe? I to mu došlo pozdě. Že je nepoznatelný. Nikomu. Sobě samému nejméně.

Řada jeho přátel se s tím nechtěla smířit. Hlásili se na různé terapie a regresní ponory do vlastní minulosti, do bývalých životů. To údajně pomáhá. Člověk se osvobodí od dávných vin. Bylo mu podezřelé, že všichni bez výjimky objevovali své někdejší konce jako násilné. Byli zavražděni, anebo sami vraždili, a proto teď dostávali rakoviny a roztroušené sklerózy. Jako pokání? Trest?

Oč to bylo jednodušší v dětství, když coby poslušný synek poklekl v kostele ve zpovědnici a přes dřevěně mřížované okénko pošeptal do ucha panu faráři, co všecko dělal, ač to dělat neměl. Bral nadarmo jméno boží a sousedovic Martě vynadal do krav, že na něj žalovala, jak si v zadním koutě zahrady do toaletního papíru vyneseného ze záchodu sypal rozdrolené suché ořechové listí a zabalené do ruličky se je pokoušel kouřit. Pozorovala ho, a on o ní nevěděl.

A později kouřil opravdové cigarety skoro až do čtyřiceti. Pitomec. Namlouval si, že je tím mužnější, když o pravém chlapství nemohla být při jeho sto šedesáti osmi centimetrech řeč. Namlouval si, že to dělá tajně. Ne před cizími, před těmi si dodával důležitosti, když se retkem oháněl, ale doma. Před rodiči. Až na stará kolena žasne nad svou naivností. Jak si mohl myslet, že jsou tak pitomí a že maminka, když mu prala košile, necítila z nich tabákový smrad? Ledaže by ho kryla před otcem, zapřisáhlým nekuřákem, jehož se právem bál, a proto k němu neplanul ani láskou, ba ani vděčností za to, že kvůli němu podepsal přihlášku ke komunistům. Aby ho vzali na školu. Aby nemusel být ševcem. To byla nejhorší představa, kterou mu ovšem sám otec naočkoval. A kde ji vzal on? Aha? Když chodíval před válkou cvičit do Sokola, říkal si bratře hned s několika ševci. S Hodovalem, s Přibylem, s Hartvichem. Ačkoli Hartvich nebyl švec, ten boty jen prodával. U Bati. A Baťu, taky přece ševce, dával otec naopak rád za vzor. To je kabrňák! Ten se vypracoval! A z ničeho! „Botostroj? Proč čteš takové blbosti? Kdo to napsal? Turek Svatopluk? Neznám.“

Mnohem později objevil, že témuž vyšla pro děti knížka Alik hrdina. O klukovi, jak sám letěl v letadle. To byla taky blbost! Jenže když byl kluk, líbila se mu. Zhltl ji za den.

Zhltl? Divné slovo. Zlouskal? Spolykal? Hltači jsou v nebezpečí, že se jim sousto vzpříčí v krku. Že místo do hltanu padne do hrtanu.

Synovi (už je mu čtyřiačtyřicet) marně říká u oběda, když je někdy navštíví, aby nehltal a jedl pomalu. Není to zdravé. Co děláš, člověče, dělej s plným vědomím! I na jídlo se máme soustředit. Uvědomovat si je, prožít je. Ale je to marné, Honza to do sebe hází lžící i vidličkou jako lopatou, ani jedno sousto pořádně nerozkouše. Inu, snad se mu to nevymstí.

Proč homo sapiens odmítá brát vážně všechna možná varování, i když je dávno prokázáno, že vycházejí ze skutečného poznání? Takhle své obědy ve školní jídelně žrával – to se nedá nazvat jinak – spolužák Horák z Nového Města, co vypadal jako Rychlonožka z komiksu o Rychlých šípech. Ale tenkrát se kresleným seriálům v časopisech ještě neříkalo komiks. U nás ne, ve světě ano.

A víte-li pak vy, dnešní školáci, kdo to byl a byli Jenda Hojer a další? Jak soupeřili s nevychovanci z Bratrstva Kočičí pracky? Nevíte. Vy možná nevíte ani o Jaroslavu Foglarovi, který je vymyslel. A že je kreslil Fišer. To bylo jako heslo u každého pokračování na zadní straně týdeníku Vpřed: Píše Foglar, kreslí Fišer. Dobrá, osvědčená značka, kterou zničili komunisti. Jako všecko dobré a životaschopné.

A ten Horák, Vladislav nebo Vladimír, ostříhán na ježka, ten se ztratil ve světě. Po roce 1968 z republiky odešel, a už ho nikdo ze třídy nikdy neviděl. Vlastně ano! Po sametové revoluci na začátku devadesátých roků se objevil, slíbili si, že se sejdou, ale sliby chyby.

Neslibuj, hochu můj, neslibuj nikdy příliš, snadno se v lásce zmýlíš, a mně přec nikdy nesmíš lhát... Nebo podobně. Písnička od Františka Čecha-Pražského. Z roku 1940 nebo tak nějak. Zpívala ji Jožka Srbová nebo snad Sestry Skovajsovy s orchestrem FAT kapelníka Františka Aloise Tichého. Ani pes po nich dnes neštěkne, ačkoli byli slavní. Všecka sláva polní tráva. Autor toho waltzu byl snad otec Franty Ringo Čecha, bubeníka a malíře a zpěváka a sršatého provokatéra, prostořekého (nebo rovnou vulgárního?), taky nepochopitelného: jak může fandit prezidentu Zemanovi? Ale přímého, ano, odvážného, a proto obdivovaného komentátora prolhaností a křiváctví, které přišlo do zdeptané země v novém oblečku zároveň se svobodou. S tou svobodou, po které údajně všichni prahli, netušíce, že má své odvrácené tváře. A dnes je jisté, že byli i tací, co neprahli. Fíha! To jsou souvislosti! A k čemu? K ničemu. Dějiny jsou rychlejší než čas jednoho lidského života. Přesto je pravda, že o nich a o člověku v nich prozradí zrovna písničky víc než bádání v datech a událostech takzvaně velkých a obecně důležitých. A to písničky i blbé, okrajové, odrhovačky, opovrhované, popelící se na smetišti.

Na hnojišti, na bojišti, na cvičišti, na jevišti, na hřišti, na kolbišti, na výstavišti, kde to piští, sviští, kde se to tříští na věci minulé a příští.

Kuš!

Sedíš a zvracíš slova. Poblijón. Král poblijónů. Kus kázně v sobě nemáš. Kázeň, lázeň, bázeň, strázeň, jak se to rýmuje? Kdy je kázeň dobrá, a kdy brzdí? To by taky měl ubožák člověk během života zjistit a ověřit si. Má na to opravdu jen jeden život? Nebo bezpočet životů?!

Jestliže v každém dalším životě napravujeme nebo nenapravitelně prohlubujeme své chyby a viny, jaký to má smysl, když o tom, jak naše různé podoby a osudy souvisí, nevíme nic? A jak se do toho vzorce vejdou dvojčata, trojčata, paterčata a iksčata? Kolik mají duší? Může v nich být jedna rozporcovaná, či jak se daly jednotlivé oddělené dohromady?

Vymýšlíme systémy a teorie toho a onoho a dokonce všeho, a jsme pořád jen figury z panoptika. Zatímco bomba tiká. A roste chaos. Pořád si navzájem věšíme na nosy bulíky.

Budliky budliky!!!

Piš, dokud tě to těší, nepřestávej! Protože přestaneš-li, až budeš chtít po čase pokračovat, znelíbí se ti to. Budeš jinde a dostaneš kvinde.

Nebylo by první, i když poslední možná ano. Už mu moc závazků nezbývá.

Deset let jezdil měsíc co měsíc do Českých Budějovic do rozhlasu natáčet pořad Dechovka, to je moje. Vysílal se každý týden. Pětadvacet minut, sedm písní, a mezi nimi jeho komentář. Bavilo ho to. Podle všeho to bavilo i posluchače. Psali mu i k Vánocům a Velikonocům, proč by to jinak dělali? A pak zčistajasna konec. Důvod? Končíme s předtáčenými komponovanými typy pořadů.

Právě byl před dostavěním další kus železničního rychlostního koridoru. Škoda, cesta by se mu byla zkrátila. Zatím trvala tři hodiny plus většinou zpoždění. Zpátky do Prahy se zdála delší. Už předtím řekli stávajícímu šéfredaktorovi, že ani s ním dál nepočítají. Libore, byls tady dlouho, odejdi.

Opravdu se takové chování vrátilo a příkazy bůhvíodkud shora budou chodit, jak se tam komu zamane? Občane K., už jsi žil byl ažaž, je čas! Ve sci-fi knihách už jsou taková pravidla popsána a ví se, že každá myšlenka, byla-li jednou myšlena, může se těšit na uskutečnění. Lidí přibývá, regulace bude žádoucí.

Jednou ráno ho napadlo: Dostal jsem do vínku hovínko k hovínku. Když se nad tím zadumal, líbilo se mu to, ale k pravdě to mělo daleko.

Do školy začal chodit za války (pro příliš mladé: za druhé světové války, 1939-45), svět praskal, lidé umírali, ale jeho dětství bylo dobré a dlouho jasné. Nevědoucí. Uznal teď, že bonmoty nejsou to nejlepší, co by měl vymýšlet. Však ani ty, které sypal z rukávu prezident Zeman, a ten se jimi blýskal rád, neměly nárok na punc pravdy.

A pravda? Touží lidé po pravdě? Ani omylem. Spíš se jí bojí, ať se týká čehokoli. Pravidelně se snaží překroutit ji nebo aspoň zrelativizovat. Kradu? Dobrá. Ale vždyť krade kdekdo, a ten, kdo ne, okrádá sám sebe a svou rodinu. To platilo nejen v reálném socialismu. Bohužel. Zdůvodnit se dá všecko, když je potřeba. Navenek, ale i před vlastním svědomím, pokud je ještě máme. To nese otázku: Jak může být advokacie řazena mezi vážená studia a povolání? Spíš je to legalizované střetávání dvou konstrukcí. Ne-li lží. Účel světí prostředky. Právo má právo na všecko, ubohý človíček v jeho soukolí je jen sázkou ve hře. Se spravedlností souvisí leda pojmoslovím.

Hrabě Josef Colloredo-Mansfeld. A čert ví, jestli hrabě nebo kníže nebo co. Šlechtické tituly se zrušily už za Masaryka. Taky to byla jen formalita, to zrušení. Písek do očí těm, kteří neměli zámky a velkostatky, a protože si v skrytu myslí říkali, že by je mohli nebo dokonce měli mít i oni, proč by ne, tak se z těch panských pro ně udrolilo a namluvilo se jim, že jsou si rovni všichni se všemi.

V Opočně se majiteli zámku stejně říkalo pan hrabě. A kdo s ním kdy přišel do styku, viděl, že je to příjemný pán. Někdy jezdil v kočáře, ale to sedláci taky. Taky pořádal hony, po městě chodil v mysliveckém nebo v pumpkách, ale to sedláci a továrníci a doktoři a radové s honebním lístkem taky. A často odjížděl do Itálie nebo dál do světa. Nebo možná jen do Paďous, co je komu do toho. Ale když se schylovalo k válce a Hitler strašil a řval a dštil na republiku síru, zámecký pán neváhal a připojil podpis k Manifestu české šlechty, že stojí za Československou republikou, že se cítí její historicky danou součástí už tři sta let.

– Pozor! Slyšeli jste? Tři sta let! Předtím tu byli Trčkové. Češi. Naši! Tohle je cizí krev. Bílá hora a nešťastně prohraná bitva nás hodila do chřtánu přivandrovalcům.

– Bitva? Spíš šarvátka. A kdo bude ohřívat tenhle spor? Tehdejší vítězové a konfiskátoři se s českým živlem dávno sžili. To se stává. A pověstná Zlá Manda z Trčků předtím jistě nebyla žádná lidumilka.

– Ani jazyk se ti noví pořádně nenaučili dodnes!

– Kolik máme nebo jsme měli v republice Němců? A nejen v pohraničí? Všichni si tam švadronili po svém.

– A pak chtěli do Říše za tím svým s knírkem!

– Zatímco hrabě ne! Podepsal deklaraci. Věrnost republice.

– To je dávno. Teď jsou tu zas hejna Rusů. Pro ty je čeština docela nezvladatelná.

A hrabě za to brzy nato zaplatil. Zámkem, poli, lesy. Bydleli páni zničehonic div ne v pastoušce. Pracoval jako dělník, zatímco na zámku se rozvaloval a v kočáře po městě jezdil Hitlerův místodržící Torrausch. S jedním, nebo se dvěma er, těžko říct. V nacistické uniformě, v holínkách. Hraběte někteří litovali, jiní mu ponížení přáli, Torrausch se líbil málokomu. A šlechtě se během času podařilo odjet jinam. Nebo ne? To paměť neví. Byl tehdy kluk. Sejde z očí, sejde z mysli. Komteska Kristýna byla o čtyři roky mladší, do školy ještě nechodila.

A chodila by, kdyby mezitím dějiny zas neotočily kormidelním kolem? Kdopak ví. Tři roky po válce, Němci pryč, zámek stál, bývalí obyvatelé se vrátili. Ne ještě do svého, a vůbec jen nakrátko. Možná je to dobře. Za komunistů by jim tu pšenka zas už nekvetla. Někde žili, bylo jim tam líp než tady. Čtyřicet dalších let zklamaných očekávání, a potom konečně změna: Pořád že se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak... a náhle přece jen jinak! Pro ty kdysi závistivé a zakopané v pohodlné lhostejnosti to bylo zklamání, pro ty, co byli v páteři rovnější, byť možná jen zdánlivě, kteří byli stejně bezprávní jako ti někdejší šlechtičtí a mohli se s nimi cítit na téže lodi, vida, pro ty naděje. Vrátíme se do bodu, v němž jsme byli přerušeni, oklamáni, podvedeni. Hurá! Tenkrát ještě mladí, dnes v penzijním věku. Škoda, že se toho nedožili rodiče a prarodiče a starší sourozenci. Ani hrabě, natož hraběnka, ta byla dlouho nemocná. Snad komtesa Kristýna? (Sakra, není jasné, náleží-li jí komtesa! Možná je to teď už taky hraběnka.) Ano, ta ano.

Patřil nám v Opočně zámek a v Orlických horách lesy a tady obora a barokní dům na náměstí a rodný dům malíře Františka Kupky, který mezitím získal světovou slávu, sama jsem taky malířka, nový státe, jistě spravedlivý, jistě uznalý, vrať to všecko. Vracíš jiným, proč ne mně? Cože? Jak? Německý majetek? Byl tatínkův!!!

Stát tvrdí, že byl zkonfiskován jako německý, podle Benešových dekretů náleží proto jemu. Všemu lidu. V jeho zastoupení. Spravoval ho, také opravoval, pečoval o něj, to by mohl říct každý, že ho chce.

Zdravý rozum, Kristýna C.-M. a právníci její strany se diví. Němci ho ukradli poprvé a ty, Československá a potažmo Česká republiko, ho kradeš znova? To je pošlapání práva! Práva? Co je to právo? Všeliké texty na papírech. V okamžiku „únorového vítězství pracujícího lidu“ to byl stále majetek německý, co bylo předtím, není relevantní. Kdyby se to bylo právoplatně vrátilo původním majitelům před Vítězným únorem, prosím, to by byla jiná káva, takhle ne. Může nám to být i líto, ale hnout se s tím nedá. A zas hlasy a názory:

– Zajímavé. Tak proč v první instanci žaloba uspěla?

– Od toho jsou odvolací mechanismy. Těmi se to napravilo.

– Kašleme na mechanismy. Kde je spravedlnost? Kde je logika?

– Spor se asi protáhne. Pořád běží.

– Obora a lesy a ty domy ve městě se dědičce vrátily. Proč ne zámek a letohrádek a park? Kde je logika?

– Tím není radno se ohánět. Aby to soudruh Vítězný, pak poražený a znovu málem Vítězný, neschlamstl dodatečně zase všecko.

– To je Kocourkov!

– Právnický názor proti právnickému názoru.

– I ministr kultury Dostál, dej mu pánbůh nebe, plédoval pro Benešovy dekrety.

– Ten tomu rozuměl jako koza petrželi. Odkdy rozhodují o právu divadelníci?

– Prezident Havel byl taky divadelník.

– A co? Na toho kydá dost jiných, proč ještě ty a vy a tamti?

– Opakuji, že je to Kocourkov. Kocourkov na druhou a na entou.

– Právo je složité.

– Tak tomu neříkejte právo, ale cochcáč! Pro mě je to zlodějna.

– Dávejte si pozor na slova.

– Proč věci předmětné nezměnily majitele právoplatně do 25. února 1948?

– Asi se o ně nepožádalo včas.

– Asi? A co když žádost tvrdla někde pod nánosem prachu a byla uměle zdržována?

– To je nedoložitelné.

– Historické souvislosti...

– Strukturální pochybení...

– Úřední šiml je důležitější než spravedlnost?

– Nemůžeme dopustit anarchii...

– Anarchii ne, lupičství ano? Lupiči jsou svatí. Bývalí, současní, mrtví, živí. Lupič je pán?!

A tak – otočme list – co bys ráda studovala, má milá vnučko? Všichni tě chválí, že jsi hlava otevřená. Ve vaší generaci je snad naděje, že se tahle země konečně zbaví prokletí nekompetentních šéfů. Cože? Chceš jít na práva?

Můjtybože! Už sem opravdu nepatřím. Mějte se tu hezky, vy děvčátka český. A kluci jakbysmet.

Zadloubal se v nose. Když tam do jedné z dírek ponořil celý nehet, jako obvykle uviděl tátu. Že to také dělal rád a často. Jemu tím šel na nervy, protože to bylo k nekoukání.

Tak primitivní, tak plebejské.

Proč člověk dědí zrovna ty nejhnusnější zvyky? Nafackoval by si za to – a dělá to taky. A všiml si, že i syn. Třetí generace.

Příklady táhnou. Jako napotvoru hlavně ty špatné. Maminka se nezašťourala nikdy. Proč ho netáhne její příklad?

Zato otec, ten svého koníčka dotáhl do další etapy. Když holuba vylovil, zamyšleně, soustředěně ho žmoulal, válel mezi prsty, vytvářel kuličku. Zpočátku se lepila, ale skončila suchá, už s touhou z prstů vyklouznout. Tomu se muselo zabránit, a tak se rozmáchl, hup, a leť, miláčku, do prostoru. Čím dál, tím víc mě potěšíš. Jsi má neviditelná stopa. Zapadneš do koberce, a už tě nikdo nenajde. Jsi jen prášek, zanedbatelnost, takové malé nic, a přece moje část. Muž má touhu rozsévače – už jich tak rozesel nepočítaně. V ložnici, v obýváku, v kuchyni. A na záchodě.

I v kanceláři, když tam byl sám. Značkoval si území. Tady jsem pánem já, hujajá, hafhaf!

Jeho pak napadl třetí vývojový stupeň. To tady ještě nebylo, to bude originál! S nadšením na to vyčlenil skleničku s uzavíracím šroubovacím víčkem. Nebude své malinkaté dílečky rozhazovat, ale schovávat. Odkládat. Ve skleničce vršit. Až bude plná, napadlo ho, třeba by se tím daly hnojit květiny. Rozmarýn na okně. Vždyť je to exkrement, odpad, takže hnojivo. S jeho DNA.

Jenže zásoba moc nerostla. Trvalo bůhvíjak dlouho, rok a možná víc, než holoubátka pokryla dno. Taky že byl nedůsledný. Ne každé skončilo ve skle. Když se mu nechtělo vstát, pro sklenici jít, otevřít ji a kuličku slavnostně vhodit, semtam se vrátil k vrhu. Nápřah – a leť! Přesto se během času mohl pokochat dobře už centimetrovou vrstvou. Někdy večer, když byl sám, skleničkou si zachrastil. Slyšet to bylo jen taktak, ale když napjal uši a soustředil se, zvuk se ozval. A pak že trpělivost nepřináší ovoce.

Jenže padla otázka od manželky. Byl hrdý, bezelstně vysvětlil, oč jde a že je to pokus. Až bude sklenička plná nebo plnější, zalije se vodou, hmota zkvasí, a na tom naše okně rozmarýnka roste, až ji pěkně pohnojíme, tak ji na stůl noste.

Zadívala se na něj, krátce povzdechla, a prý kolik je ti let? Inu, každý máme něco. Ale budoucí hnojivo se vysypalo do záchoda a sklenice se vyhodila. Třídění odpadu dodržel. Večer před spaním se podíval do zrcadla a vyplázl na sebe jazyk:

Že by už? Už v sedmdesáti?

Kolega z divadla, věčně začínající podnikatel, hlásil, že si s manželkou co nevidět pořídí na chalupu blízko za Prahou dvě kozičky. Ty malé, hnědé, kamerunské. Jsou jako pejsci. Přítulné. S krásnýma očima. Viděl je v Častolovicích u zámku, a úplně se do nich zamiloval.

Kdo se o ně bude starat? Přece žena, vždyť je tam doma skoro celý rok. Je keramička, má vypalovací pec, na čerstvě nadojené mléko si vlastnoručně vyrobí krajáč. A on bude mléčné produkty vozit do Prahy.

– Na farmářské trhy?

Tolik toho nebude. Ale sežene si dva tři stálé odběratele, kozí mléko teď letí, je zdravé, zatímco kravské prý naopak škodí. Druhý naslouchající u vzdálenějšího stolu se ošklíbl:

– Kozina, fuj! Vždyť to smrdí.

On se prvního zastal. Náhodou... když byl malý, děda s babičkou měli kozy hned tři. Bílé, české, bradaté. Jedna měla rohy. A na kozím mléce vyrostl. I máslo od nich měli. A sýry. Děda jim říkal homolky a jemu je nechtěl dopřát, že jsou štiplavé. Ochutnával je tajně a babička měla radost, že si je neoškliví.

Zasnil se a v duchu viděl sebe co kluka, jak za babiččina dozoru máslo stloukal. V dřevěné máselnici dědovy výroby. Byla pěkná, s trojitým kovovým okružím. Bůh ví, kde je jí konec. Škoda. Tloukem s děravým kruhem na konci, který jí procházel dvoudílným tělem, pohyboval nahoru dolů a smetana se pomalu měnila na máslo.

Musel u toho stát, protože byl sotva o chlup větší, vsedě by to nezvládl. A to podmáslí, které tam pak šplouchalo, dobrota! Vypil ho v těch časech litry a litry.

– Prase, ucedil na jeho adresu odpůrce-paškrta.

To ho rozhněvalo.

– Ty víš hovno, uzemnil ho. Lahůdka to byla. Jenže babičku mrzelo, že je máslo bílé, jí se líbilo to dožluta, které se prodávalo v krámě, říkalo se mu tenkrát čajové. To svoje proto trošku přibarvovala šafránem. Ale před tím vším se mléko shromažďovalo ve studené komoře v hliněných hrncích a pak se odstřeďovalo. Odstředivka temně vrčela a oddělovala tučnou smetanu. Vytékala z ní zvláštní tenkou trubičkou.

Zas už se mu po tom dávném lepším světě zastesklo. Byla válka, jistě, chodily kontroly na slepice, kolik jich kde mají a jestli si uvědomují povinnost odevzdávat vejce. Tatínek vzal občas večer kolo, odjel do tmy, a za hodinku dvě přivezl kus prasete nebo půlku husy, v neděli to potom vonělo v kuchyni z trouby.

A babička – kozí lahůdky mu nešly z hlavy – psávala písmem, které mu připomínalo jeho z první třídy, když ještě s písmenky zápolil, psávala do kalendáře na stěně podivné vzkazy: Rohatá se prskala. Ta menší u kozla. Tomu nerozuměl. Ale nebylo to lepší než dnes? Bylo. Zvlášť když se to poměřuje jen tím nejsoukromějším metrem. Některým lidem zůstane takové měřítko až do dospělosti. Neodolal a kolegovi se nabídl za prvního zákazníka. Druhý se znovu pohoršil.

– Tobě to fakt nesmrdí?

Ne. Ale vzpomněl si, že když před léty našli s manželkou ve staré almaře babiččiny vařečky a kvedlačky, tak se nestačili divit, jak ostrý se z nich po těch rocích linul pach. V dětství ho necítil. Čím jste obklopeni trvale, to nevnímáte. Když jde o smrad, je to dobře, v jiných případech to asi otupuje, a to dobře není.

Onehdá mu někdo řekl, že by se při chůzi ulicí, kde bydlí, měl někdy podívat vzhůru, že ho doslova ohromí, co uvidí věcí, o kterých s očima sklopenýma na dlažbu nemá ponětí. Udělal to, a skutečně. Opravené fasády jako by se mu smály: To čučíš, trumbero!

Ale kolega budoucí chovatel a mlékař zklamal. Jeho polovička keramička ho s tím nápadem poslala do háje. Ledaže by se prý staral sám. Jenže on dokázal leda tak obdivovat kamerunské kozí oči. Kydat hnůj se mu nechtělo.

Co se přihodilo kamarádce zpěvačce Markétě:

Vyjela z domova autem do Prahy, ještě otřesena ztrátou oblíbeného psa. Vlastně psice, členky rodiny jménem Marienka, kterou musel veterinář dr. Marel před několika dny uspat. I psi mají rakoviny. Mířila na druhý konec města za učitelkou angličtiny na hodinu, která měla být po nejméně čtrnáctidenní přestávce zas první. Na několik předchozích se omluvila. Jede, jede, mrkne k nebi, že už se chystá soumrak, když tu před železničním přejezdem u závor náhle uvidí periferním zrakem vlevo (když už byla na kolejích, začalo bimbat signální zařízení, že závory za okamžik spadnou, tak musela přidat plyn), uvidí, jak tam křídlem o zem bije nějaký pták. Ani malý, ani velký, nazelenalý, ne-li úplně zelený. Zřejmě by rád odlétl, ale nejde to, něco se mu stalo, nemůže.

Sakra! Už je za přejezdem a závory klesly. Má zastavit, počkat a vrátit se? Jede skoro pozdě, naknop, kdyby ho sebrala a odvezla k Marelovi, angličtina by byla zase fuč, to nejde. Jede dál. Vlak je nákladní, to bude dlouhé, pták – asi je to žluva nebo žluna – se stejně mezitím utluče o asfalt, nedá se nic dělat. Musí si zvyknout, že sama nezachrání celý svět. Marience taky nebylo pomoci. Každému přijde jeho čas.

Jenže živý tvor, když je v nouzi, měl by mít přednost před čímkoli jiným. Angličtina neuteče a zameškané hodiny učitelce nahradí. Zastavila před nájezdem k velkému dvoru, tady nebude překážet. A nejdřív zavolá doktorovi, jestli je v ordinaci a jestli bude ochoten pochroumané křídlo, nebo možná i nohu, ne-li obě, napravit. Ach bože, ptáci je mají tak tenoučké.

Je dobře, zvedl to.

– Pane doktore, tady je Markéta. Kdybych vám teď přivezla poraněného ptáka...

– Ptáka? Vy máte doma papouška? Nebo kanára?

– Ne, jsem venku v autě. Je zelený. Snad žluva. Nebo žluna. Má něco s křídlem.

– Chtěl jsem už zavřít, ale prosím, kde jste, kdy přijedete?

– Těžko říct. Půlhodina, tři čtvrtě.

– Dobře. Vyřídím si zatím papírování, pořád to odkládám, tak to nebude marné čekání.

– Děkuju, doktore, děkuju, jste zlatej.

Honem zpátky! To byste neřekli, jaký je ve čtyři odpoledne na takové pitomé venkovské silnici provoz. A měla by zavolat angličtinářce, ať nečeká. Na to je čas, chudák opeřenec je přednější. Trouba, co dělal, že se dostal do maléru?!

Konečně se jí podařilo auto otočit, a vyrazila zpátky k závorám. Je tu jednokolejka, tak další vlak snad nepojede tak brzy. Jenže jede! Tentokrát osobní. Dva vozy. Svítí červená, závory jsou dole. Brumlání jejího motoru se mísí s vlakovým, a ten odjíždí, ani tu nikdo nevystoupil, stanička je jako osiřelá.

Na kolejích to drclo. Teď se musí dívat vpravo. Jestli tam chudák pochroumaný letec ještě bude. Ale kam by se poděl? Leda by ho ošetřil někdo jiný. Nebo ubil! Lidi jsou krutí.

Je tam. Už je šero. Vystoupí z auta, jde blíž, chudáčku ubožáčku, co tě srazilo v rozletu?

Odpovědi se nedočká. Žádný pták, ani žluva ani žluna. Ulomená olistěná větev a pár velikých listů z ní plápotá ve větru. Byla by přísahala, že ...

Což o to, takovýhle výsledek je koneckonců lepší.

Žádný živý tvor netrpí, tak co si přát víc.

Ačkoli – netrpí? Angličtinářka má nabeton vztek a bude ji peskovat tvrději za každý prohřešek, na vyhozené peníze nehledíc.

A dr. Marel, zdržela ho v ordinaci zbůhdarma... Co? Však ji zná, jaká je panikářka, šús. Telefon!

– Dr. Marel.

– To jsem já, Markéta. Doktore...

– Copak? Už je pozdě? Žluva se nedala lapit?

– Nedala.

– On pták, když je zraněný, není nikdy pokorný. Když se brání, neví, že je sám proti sobě.

– On totiž...

– Nebo byl už mrtvý? Nedivil bych se.

– Je to jinak. Mně je trapně. Ona to nebyla..., nebyl..., já si ho spletla s větví.

– S větví?

– Jo. Plácala se tam ve větru.

Nikdy ho neslyšela tak se smát. Marel se ve sluchátku řehtal, chechtal, chlámal, řičel, až se zelenaly nejen stromy a všechny větve na nich, ale i ty příslovečné vzdálené hory.

– To jste zkrátka vy, Markéto!!! Proto vás mám rád.

Jí nezbylo, než zas jednou přemýšlet o sobě. O své fantazii. O svém měkkém srdci, co ji už tolikrát vypeklo a ještě ikstolikrát vypeče. Vždycky jedná dřív, než se rozmyslí. A když se rozmýšlí, ukvapuje se. Skutečnost spíš předpokládá, než aby ji viděla a zkoumala. Avšak, a to si nedá vymluvit, lepší tisíc blamáží než jedna tragédie. Kdyby se stala jen proto, že si nevšimla, jak se k ní schyluje.

Na začátku února mu dal sbohem rozmarýn. Ještě o Vánocích a na Nový rok to byl roztomilý zelený keřík, v pořadí už několikátý téhož rodu, a najednou tradá. Znamení, že už nadešel i jeho lidský čas?

Jak to bylo s babičkou Boženy Němcové? Přes zimu na Starém bělidle zhynula jabloň, a babička umřela. Nebo to byla hrušeň?

Vstal, že se půjde podívat, je to v samém závěru vyprávění, ale uvědomil si, že Babičku s nezvyklými ilustracemi Zdeňka Buriana má na chalupě. Mimochodem, ty ilustrace jsou moc pěkné. Nečekal by je tak české od malíře, který byl specialistou na indiány, kovboje a pravěké dinosaury.

Když Babičku kdysi už v dospělosti četl podruhé, ztotožňoval si jabloň z knížky s tou v sadě před dědovou chalupou v Pohoří. Měla jablíčka jen malá, nevábného vzhledu, ale dobrá. Děda je měl nejradši, tak on taky. Nebo to aspoň říkal, aby mu udělal radost. Když pak starouška ranila mrtvice, zašel i strom. Tam byla jejich závislost obrácená – dřív odešel člověk.

Rozmarýn si přivezl od spolužačky z Litvínova. Když měli po třiceti (nebo po čtyřiceti?) letech sraz, přijel tam o něco dřív a byl u ní, u čerstvé vdovy, na obědě. Ve vší počestnosti, ale přece s trochou sentimentality. Tenkrát dávno na škole si na ni myslel. Marně. Pak po letech mu udělala roštěnou s rýží a do té rýže nasekala pár lístků rozmarýnu. Mělo to nezvyklou chuť, moc mu to chutnalo, tak dostal větvičku s sebou, ať si ji zasadí. Opatroval ji, pečoval o ni, hojně zalíval, a vždycky když už začala prosychat, uřízl nejmladší výhonek, dal ho do vody, a když zakořenil, manželka bioložka ho zasadila do nového květináčku a život pokračoval.

Ani tentokrát nezapomněl, ale nebylo jasné, jestli pohrobek zakoření. Rozmarýn je rozmarný, a jsou-li jejich osudy spojeny? Necítil se nejlíp. Jeho psycha byla labilní odjakživa, jenže zamlada by ho takové mene tekel nenapadlo.

Chybí slunce, v tom je to. Už tři týdny je šedě smutné nebe skoro až na zemi.

Budou-li mít tyhle poznámky pokračování, tak tu rostlinku, vážení čtenáři, ještě i dnes přežil. Možná naposled. Ale na to je lepší moc nemyslet a nepřivolávat to.

Osmdesátka je za ním, a co před ním?

Možná by chtěl funus v Opočně. Z domu téměř rodného. Domovní dveře nad šesti schody by orámovali černým suknem se stříbřitými ornamenty a rakev by vystavili v předsíni. Je malá, ale jeho truhlička se tam vejde. Díval by se z ní k brance na chodník se dvěma zrádnými nenápadnými schůdky a vedle něj na rudou pivoňku a na bílý ibišek, který tam zasadila Hanička. Jeho Hanička. Anděl strážný, jenž už je tím strážením také unavený.

Před pár dny debatovali, pojedou-li ještě letos na dovolenou někam k moři. Těsně před sezonou, před prázdninami, na rozmezí května a června. Byl u takového množství vody všehovšudy třikrát. V pouťovém horoskopu našel kdysi varování, že se má vodě vyhýbat. Přesto mu tam u ní bylo třikrát dobře. Jenže když už se blíží další narozeniny?

Mluvili nejdřív jen o Rakousku, pak se mu připomněl řecký Rhodos, kde byl loni jeho nakladatel Pepson a nemohl si to vynachválit, ale Haničce se to zdálo blízko Turecka. Té ani turecký med nechutnal. A jemu také ne. Proti tomu, jaký býval kdysi, škoda mluvit. Srágora. Tak co Slovinsko?

Když to vyslovil, vzpomněl si na redaktora někdejšího časopisu Plamen, který ze slovinštiny překládal. František Benhart. Pro něj tehdy v šedesátých letech mlčenlivý starší pán. Příjemný, mile ironický, který jako by dobře znal, jak to na světě chodí, a opít ho rohlíkem bylo nemožné. A protože manželka netušila o těch letech nic, tak vzpomínal dál a přidal ještě jedno jméno: Dušan Karpatský. Taky překladatel z jihoslovanských jazyků a trochu literární kritik. Bydlel v Líbeznici. Nebo v Líbeznicích?

Proč si tyhle věci není schopen zapamatovat? Jen o Dobrovici s cukrovarským a lihovarským muzeem ví, že je jednotného čísla, ale to sem nepatří. Netěkej tak, chlapče stará, odkrýváš tím, že už neudržíš myšlenky na uzdě.

To bylo v neděli, kdy mu přes Slovinsko a Plamen pochodovalo hlavou celé hejno byvších známých a na Benhartovi s Karpatským se zdržel. František byl v pánu už dávno, o Dušanovi nevěděl nic. Naposled ho potkal tak před deseti roky. A světe nediv se, tak to chodí, v pondělí dostal zprávu od Prokopa Tomana: Víš, že umřel Dušan Karpatský? Pohřeb má v pátek v jedenáct hodin.

Zalitoval, protože zrovna v ten den a v tu dobu má s Alešem Palánem natáčet Nedělňátko na mp3. Pro Supraphon a Vyšehrad. Na to se těší.

Ale Dušan? Nemůže být náhoda, že si na něj vzpomněl právě v těchto dnech. Typická Jungova synchronicita. Kolik chce ještě důkazů, že jsme všichni vpleteni v jednotné světové síti se stem uzlů a uzlíků?

„Buď ti, Dušane, země lehká,“ přál mu, „ale jestli tě, hochu, smím ze staré kolegiality žádat, ještě mě k sobě nelákej!“

Ve stejný den přišla zpráva ještě o jednom mrtvém. Oklikou přes Domažlice z domova pro seniory v Albrechticích. Že by potvrzení pravidla tří, které vyznávali rodiče a prarodiče? V tom případě kdo bude třetí?

Bývalého spolužáka Karla Havlíčka (nikoli Borovského, to dá rozum) potkal naposled tak před dvěma roky. V létě. On šel v Opočně nahoru k náměstí, Karel opačně. A měl s sebou na vodítku psa. Spíš pejska. A ještě příhodněji pejsánka. Takové chundelaté nic. Ovšem vrčící. To se hodilo. Aspoň s pozvánkou na každoroční spolužácký sjezd na konci srpna nebude muset k němu domů. Vždycky jeho dům v zadní ulici hledal, protože stál v řadě stejných, lišících se jen barvou omítky a čísel, a kdo by si pamatoval číslo.

Vykládal mu, co a jak, Karel kýval, ale díval se ne na něj, spíš někam do prázdna. Divné. Ovšem on býval odjakživa trochu divný. Málomluvný. Syn zahradníka a sám šikovný zahradník. Když mívali školní srazy v minulosti, nejdřív po deseti, pak po pěti letech, to ještě i s bývalými učiteli, vždycky pro ně uvázal pěkné kytice, a když už odešli učit a známkovat anděly nebo duše v očistci, tak to pro ně byl za celou třídu pozdrav na hrob. Hodný žák, třebaže nepatřil k nejlepším, spíš naopak, ale na vysvědčení se v dospělém životě už nikdo nikoho neptá. Aby řeč nestála, řekl mu tam na ulici jaksi navíc, ačkoli to byla pravda jen napůl, že ho pozdravuje švagr. Manžel jeho sestry. Už vdovec, ano, bohužel. A když Karel nereagoval, vysvětloval nadbytečně, že z Domažlic. Jiří Matějus přece! Kdysi mu on sám, Karel, říkal, že má teď v rodině muzikanta. Když ovdověl! A pak, protože svět je malý a čím dál menší, zas on se Karlovi pochlubil, že ačkoli o společných známých nevěděl jeden ani druhý, píšou spolu písničky. Polky a valčíky a tak. Pár tang. A že když hrál v Domažlicích divadlo, setkali se a povídali si o něm, o Karlovi.

– A jo, zmohl se majitel pejsánka na odpověď.

Jako by k němu to zvířátko nepasovalo. Člověk dlouhý, hubený, vrčounek směšně při samé zemi.

Tak – ještě mu znovu připomněl datum budoucího setkání – je to středa. Snad nevadí, všichni jsme dávno důchodci, nevíme co s časem.

Mezitím utekly dva roky. A Karel tehdy nepřišel. Místní vysvětlovali, že jak kdy, občas bývá trochu mimo. A jeho domažlický švagr, když krátce nato volal, zmiňoval se, že byl Karla v Opočně navštívit. O porcinkuli, město plné lidí.

– Proč jste se nezastavil taky u nás? Vyčítal mu právem, protože ho k návštěvě zval pokaždé, když spolu mluvili.

– Byl jsem úplně rozhozený. Představte si, že mě Karel nepoznal. A vykázal mě.

– Jak, vykázal?

– Prý nezlobte se, já vás neznám. Zavřel mi dveře před nosem.

Bože můj, táhlo naslouchajícímu hlavou, zdá se to nepochopitelné. Jeden se nad tím zaraduje – prý nejlepší konec, mít hlavu tak dokonale vyprázdněnou – jiný se vyleká. Ke kterým patří on?

Infarkt měl v roce 2003. Před třinácti roky.

Obvodní lékař, u kterého se hlásil po propuštění z nemocnice, byl sice laskavý, ale naštval ho. Nebyl to pečovatel utěšitel, byl to strašák.

– Teď už jste zkrátka až do konce srdcař.

Ortel. Neodvolatelný. Tohle nesmíte, tohle musíte. Až do konce? Pendrek!

Medicínští alternátoři mluvili přijatelněji.

Záleží na vás. Pilule něco napraví a něco jiného pokazí. Když se člověk rozhodne, že je zdravý, a když změní nezdravé životní návyky, neměl by jíst moc tuků a cukr – cukr náleží jen nepříteli – a když nezapomene na dostatek pohybu, nejzdravější je chůze... Vždyť si přečtěte příbalový leták o možných vedlejších účincích. Kam se dere Stephen King a Alfred Hitchcock se svými horory!

Nebral nic. A bylo mu skvěle. Dvanáct roků beze všech potíží. Proto údiv, když zničehonic při rychlejší chůzi zas cítil na prsou tlak. Jako kdysi. A nohy bolely. A mysl začala vyhrožovat. Hanička má spolužačku, a ta zas doktorku, která sestudovala i čínskou medicínu. Co se objednat k ní?

Trvalo měsíce, než řekl ano, a další měsíce, než to manželka a spolužačka vyjednaly. Ale předtím se – protekcí, zařídili to jiní, tak tam musel – dostal k nemocniční paní docentce. Která však doporučila pobyt u nich. Krátký, vyšetřovací. Na dva tři dny vás uložíme, budete jako v bavlnce.

Před tím mohla být Číňanka dobrým úhybným manévrem. Žádná Číňanka samozřejmě. Češka. Předepíše lektvary, nedá zahynouti, aniž ve špitále polehávati.

Ona však, ajta, že by ráda viděla výsledky z přístrojů. Když se dvě spolehlivé medicíny spojí, už je nikdo nerozdvojí.

Křísnul kámen o kámen.

Aby jí splnil přání, tři dny ležel na kardiografii, podrobil se. A šok: katetrizace nepomůže, cévy jsou ucpané víc, než by se zdálo. Snad čtyřnásobný bajpas by to spravil.

Snad?

Bez rizika to není, uznáváme – v tomhle věku, ačkoli na něj nevypadáte.

Tak to do sebe hrnul. Ráno čtyři, v poledne dvě, večer dvě: Pilule pilule, hejbejte se.

Proč o tom píše? Co je komu do toho? Koho to zajímá? Na deník byl celý život líný, a teď zničehonic tahle zpověď?

Čínské koření za tisíce, doplatky na prášky za stovky. Kdyby se účinky obou spojily, a to by měly, bylo by vyhráno. Na jak dlouho? Nezodpověditelná otázka.

Tyto věty tady jsou coby autentické svědectví, aby je mohl někdo číst, až on už to bude mít za sebou. Pardon, střih: Jak to bylo, když kdysi jeli ve čtyřech výtahem? Tři se znali, dáma byla cizí. Nahečmáni v kabině, a nic, nehnula se. Pak Svěrák řekl té dámě: „Pardon, máte to za sebou!“ Jak ta se vyděsila! A jak se nasmáli, když jí vysvětlili, že míní tlačítko, bez jehož stisknutí se nerozjedou.

„Sranda musí být,“ jak s oblibou říkal kamarád skladatel Zdeněk Petr, protože Praha nePraha, ačkoli v ní žil od roku 1939, byl ze slezské Kopřivnice a potrpěl si na spisovné koncovky a přesnou knižní mluvu. Umřel na mrtvici, když byl o dost mladší než dnes on – vyděšený glosátor.

Další kamarádi skladatelé jsou naopak starší. Luboš Sluka v roce 2018 devadesát, Jan Klusák osmdesát pět.

Co to má tady co dělat? Obraťme list.

Otázka na tělo: proč o sobě píše jako o někom jiném ve třetí osobě? Kvůli kamufláži přece ne. Není to nepřirozené? Falešná snaha o objektivitu?

Nesmysl. Nemůže být objektivní, kdo píše o sobě. Ani zdání. Pokus o odstup?! Ten snad, ten je legitimní, jak se říká, když se domáháme něčeho, o čem tušíme, že na to nedosáhneme.

Ale nebude to měnit. Už si zvykl. Hledí na sebe aspoň trošku trošičku jako z výšky. Protože co zažil kdysi dávno, o tom se dá pochybovat, stalo-li se to skutečně jemu. Dnes je jiný člověk. Horší? Lepší? Starší.

Starý.

Tak dlouho roky nepočítal, až ho jejich počet ohromil. Mysli, ty flagelante, na jiné věci. A to je rozkaz! Tak na polibek. První milostný polibek v životě. V necelých patnácti před odchodem na gymnázium. Měřeno klasicky, tedy do kvinty. Na chmelové brigádě. Ves se jmenovala Petrovice. Nocleh na slamnících ve staré stáji, odkud odešly krávy, přinucené neplést se pod kola traktorům, dokazujícím svým rozvážným prdprdprd mílový pokrok ve združstevněném zemědělství po sovětském vzoru, vpravdě nedostižném, haha. Kdo že to tenkrát nadojil nejvíc mléka? Lydie Korabelnikovová? Pokud tedy zrovna tahle stachanovka netkala v továrně na pěti či na osmi stavech. Spíše asi Malininová. Člověku se profláklí hrdinové socialistické práce po takové době pletou.

Však i dnes si víc než ten polibek, podrobnosti a okolnosti, které mu předcházely, vybavuje ešus, který den co den dvakrát vztekle drhnul pískem, protože studená voda z pumpy nestačila na beraní lůj, po němž zbývaly na stěnách hnusné páchnoucí stopy. Krmili je skoro bez výjimky houževnatým starým skopovým. Království za rohlík navíc!

Líba byla nejhezčí děvče ze třídy, to uznával každý. Budou spolu od září dál, do kvinty míří oba. Proto jsou tady, aby prací na chmelnici, na našem zeleném zlatu, vzdali straně a vládě dík, že jim dovolí studovat.

Dívá se po něm bez posměšků, i když moc centimetrů nepobral, možná je o vlas menší než ona. Setmělo se, jdou spolu za ves. Na mez. Do aleje třešní, po kterých zbyly v trávě pecky dávno suché, už nehrozící, že si od červené šťávy umaže světle modrou sukni. Nebo bílou?

Nedbej na detaily, mladíku.

Odpoledne jim potměšilí, posměvační spolužáci dali zahrát v místním rozhlase. Navlékli to na písničku jakože pro ni od – od Otazníka.

„A teď si, soudružky a soudruzi, vyslechněte polku, kterou dává zahrát naší brigádnici Libuši její tajný ctitel Otazník.“ Polka zněla a Čicháček čili Čička řval na celé kolo bez ohledu na to, že oba učitelé, co s nimi byli, měli okno do světnice v prvním patře otevřené, „já ti ho tam našroubuju, já ti ho tam dám!“

– Ta písnička, zkusil se večer omluvit, že on to nebyl, on že kdyby, tak by vybral tango Nad Vltavou se stmívá, slunce šlo dávno spát.

– Jsou to blbci, řekla Líba. A dodala: Sedneme si? Tráva je suchá. Namouduši, ví to dodnes jistě, že opravdu tenkrát svítily hvězdy a semtam nějaká padala, svítila a schvalovala, že se jí naklonil k tváři a ke rtům, a ona mu vyšla vstříc, a sotva se jejich ústa dotkla, Líba Libuška se položila naznak, a on, nechtěl-li se náhle octnout v prázdnu, musel za ní. Marně vzpomíná, jak dlouho ta pusa trvala, to však po zkušenostech celého života ví jistě, že francouzská nebyla. Jazyky nic, drtili si vzájemně jen rty a zuby, až to bolelo. Navíc dnes už nerozhodne, jestli bylo repete. Všechno se zhustilo jen do jednoho historického okamžiku, který trval možná dvě vteřiny, možná deset, možná půl minuty, a nikdy nikdy nikdy už se neopakoval, protože všecko je jednou poprvé a něco i naposled.

Dnes je on chabrus na srdce a Líba na všecko. Váží přes metrák, a to není zlomyslná pointa, kterou vymyslel, to zařídil sám nejlepší režisér život, tenkrát národní umělec a dnes aspoň laureát státní ceny.

Mladí nepoznají, čemu se takovými poznámkami vysmívá. Mají jiný svět, z něhož se do příštího jiného budou po čase zase oni vysmívat těm, kteří přijdou po nich. A znovu si nebudou navzájem rozumět a znovu toho staří budou litovat a mladým to bude putýnka. Aneb jak říkal pan profesor Rudolf Schams, autor čítanek pro první ročník gymnasií z roku 1946, vzpomeňme na něj, my staří pamětníci a študyózové:

– To už tady párkrát bylo, teď to není, ale zas to bude. Tak to říkal. A proto: nemylte se, mladíci a mladice, starým je dobré naslouchat, ne že ne. Škoda, že na to taky přijdete, až bude pozdě.

Ředkvičky.

Naskočily mu nečekaně, logicky přes to stáří. Děda Josef z tatínkovy strany, který se ve vlastním domečku v Bohuslavicích dožil bezmála devadesáti let – a bezmála tu znamená pár měsíců –, ten pro něj ředkvičky pěstoval na záhonu před plotem k sousedům.

Když sotva rozpuklo jaro a on ještě nechodil do školy, možná sám škemral, aby tam s ním rodiče do sousedního okresu jeli, protože si palčivou chuť drobných rumělkových hlaviček pamatoval z loňska. Děda mu je vždycky umyl pod proudem vody z pumpy. A on směl pumpovat, hurá! K maminčině nelibosti, poněvadž se zmáčel jako hastrman.

Jednou přijeli, a ředkvičky nikde. To je dědeček zapomněl zasít. Nebo semínka vyzobali ptáci. Vždyť v domku s rodiči bydlela i teta Anda, a ta byla mladá, nezapomněla by. Jenomže děda si věděl rady. Zmizel přes silnici naproti a vrátil se se sousedem i s ředkvičkami. Matoulek se jmenoval. Byli kamarádi z války. On měl výhodu, že byl z vnuků jediný, kdo o dědovu štiplavou červenou pochoutku stál. Sestřenice Marta byla už velká a až v Náchodě, bratranci Luboš s Jirkou ještě nebyli na světě. Dnes si namlouvá, že si tak pochutnával po celé dětství, ale možná to trvalo jen dva tři roky, než nastoupil do první třídy. Nebo to vůbec bylo jen jednou.

Zajímavá souvislost: Dodnes má ředkvičky rád. Možná podvědomě vynahrazuje dávno zvěčnělému prarodiči, že na něj v pozdějším věku pohlížel už jen jako na relikvii, sice ještě živou, ale na odchodu. Nespravedlivě. Děda chudák nemohl za to, že se na světě vlastně jen míjeli, taktak na poslední chvíli.

Ačkoli – umřel až v roce 1958, kdy on končil vysokou školu. Jenže předtím už dlouho jen tak posedával, od ničeho k ničemu, zvlášť když ho před čtyřmi roky opustila babička. Ta zas byla slepá. Šedý zákal se tehdy ještě neoperoval. Když umírala, současně se strýci Františkovi – v rodině mu říkali Frantík – v téže nemocnici o patro níž rodil druhý syn.

Posloupnost a větvení rodu. Sled generací, potrava pro dějiny. Dnes je móda pátrat v minulosti a sestavovat rodokmeny. Kdo vydrží, nebojí se mravenčí práce a překážek a dokáže číst i švabach a kudrlinkové rukopisy kronikářů a matrikářů, může se dostat až kdovíkam do historie.

Jenže on ani neví, kdy se otcovi rodiče narodili. Snad na konci let šedesátých předminulého devatenáctého století, po válce prusko-rakouské. Uf. A kde? Jak se octli ve svém chladném domečku o kuchyni a dvou čtvercových místnostech plných zastlaných peřin? Skoro zbytečných, neboť sami žili i spali v kuchyni. Jeden ten pokojík byl tety Andy, do druhého uložili jeho, když tam někdy směl zůstat na noc nebo na dvě. Směl? Možná musel, a moc o to nestál. Byl odkázán jen na ně staré a na tetu, široko daleko v okolí nebyl žádný kluk ani děvče jeho věku. Nebo o nich nevěděl. A peřiny se zdály na první dotek jaksi navlhlé.

Věru smutné, že si z těch útržků dávných dojmů pamatuje jen ty nijak příjemné. S jedinou výjimkou, jak se pořád poměřoval se stolem v kuchyni, a když na něj konečně dosáhl, babička mu za odměnu osladila bílé kafe tak bohatě, že se skoro nedalo pít. Div v něm lžička nestála, dodnes jako by to cítil na jazyku. A že se s nimi společně večer vkleče modlil. Otče náš, jenž jsi na nebesích. Pod krucifixem na zdi, kterého se trochu bál. Radši se díval na obrázek lokomotivy na protější stěně. Ten prý dostal děda za výsluhu let, když odcházel od dráhy do penze.

Zato se vnuk nepamatuje, že by s nimi byl někdy v kostele. V neděli ráno tam určitě chodili. Že by u nich nikdy nebyl v neděli? Anebo – bylo by možné, že jim otec zakázal, aby ho s sebou brali? Neměl faráře rád. Kdysi to vysvětloval tím, že právě v Bohuslavicích ten jejich nadržoval sedlákům a na chudé hleděl spatra. Ale zákaz? To těžko. Vždyť dědovi i babičce vykal, což vnuk svým dětským rozoumkem nechápal. I tím byla celá jejich domácnost jakoby studená. Cizí. Nastraženě napjatá. Nesrdečná. Třebaže děda, kdykoli přijeli nebo když odjížděli, plakal. Při odjezdu prosím, ale když přijeli?

A jednou – vida, kam člověka dokážou zavést ředkvičky – ale to už byl z vnoučete výrostek vysokoškolák, slyšel, jak stařešina rodu nadává dceři Andě do kurev. Kolik jí tehdy mohlo být? Odhadem k padesáti.A proč? Že si ji namlouval kovář. Dnes už ani neví, jak se jmenoval, ono se mu tenkrát ani neřeklo jinak než kovář. Snad si chtěl tetu dokonce vzít. Jenže to by si ji byl odvedl k sobě do baráku o kus vesnice dál, a to, dokud děda žil, nešlo. Vždyť ona se nevdala už dřív právě kvůli rodičům, že jim na jejich stará kolena sloužila a slíbila dosloužit, jak se na pořádnou dceru sluší. I za cenu ztráty příležitosti založit vlastní rodinu, mít děti. Oběť, kterou sami staří, otec s matkou, nebyli schopni ocenit. A když své teoretické nevěstě dal kovář nové rádio, pěkné s magickým zeleným okem, dostalo se mu od starce mračení a dcera byla kurva, protože přece jen kurva za své kurvení bere. A to krásné rádio jí děda, co mu poslední síly stačily, shodil z poličky na zem. Moc tenkrát plakala a kováře požádala, aby za ní nechodil.

Napsal o tom povídku. První v knížce Příliš mnoho pohřbů, ale moc toho v ní tenkrát navymýšlel. Dědu i tetu v ní nechal, aby se na půdě oběsili. Hloupost. Fabulace. Vždyť aby vzniklo drama, často stačí skutečnost sama, nepřibarvená. Dnes už to ví. Pozdě. Většina dobrého poznání přichází k lidem pozdě. Zahleděni do sebe nedokážou vidět svět a život ve všech rozložitých souvislostech. Proto málokteří své rodokmeny dokončí. Zaleknou se příbuzenstva, které neznali, neznají a raději ani netouží znát.

Je to sebeobrana, nebo zbabělost? Bůh suď. Nebo raději ne, nesuď, avšak přiveď nás na lepší cesty k sobě. Amen.

Dva první velké strachy v životě.

Kolik mu bylo? Počítá pět, ne víc. Obojí bylo v zimě a teď už se nedá rozhodnout, co se událo dřív.

Řekněme, že dřív se dostavil ten, kdy mu šlo – tak si to vykládá dodnes, ač je to asi přehnané – už v tak mladém věku o život. Napadl první sníh, a on se před domem na chodníku pošetile motal kolem sáněk, které na mírném poprašku odmítaly klouzat a drhly o hlínu. Asi se kvůli tomu vztekal a smiřoval se s neplánovaným návratem domů za plot, když tu od Podzámčí po protějším chodníku přicházeli tři hluční výrostci. Chechtali se něčemu, tak se na ně zvědavě zadíval. Největšího z nich to buď pobavilo, nebo rozzlobilo, nebo v tom jen uviděl příležitost ke švandě, zkrátka přeběhl silnici, chytil ho pod krkem, a ten sevřel pevnými hubenými prsty. A zasyčel:

– Co čumíš, mizero?! (Nebo možná parchante nebo cvrčku nebo blbečku, na tom nesejde.) Dodnes vidí jeho oči tak nepřirozeně blízko svého obličeje. A byly to oči OČI, vypoulené, sršící ohněm, předimenzované, oči krutých obrů a černokněžníků a sedmihlavých a devítihlavých draků ze všech pohádek, které mu maminka čítávala před spaním. A slyší to syčení. Možná lapal po dechu, možná to nebylo tak zlé, protože představivost měl vždycky mocnou a už dlouho si na ten prazážitek nevzpomněl. Přicházíval bůhvíproč a zničehonic, vzpomínka ho asi zveličila, ale hrůza to tenkrát byla náramná. Nepamatuje si, jak a z jakých příčin skončila, jisté je, že stisk dračího pařátu povolil, tři veselí strašní kumpáni byli titam a on konečně zas jaksepatří nabral dech a se zajíkavým pláčem, sáňky nesáňky, utíkal domů do bezpečí maminčiny sukně.

Však druhý velký strach byl spojen právě s maminkou. Zavinila ho. Kdykoli se mu ty dlouhé chvíle děsu znovu připomněly, pocítil výčitku. Věděl, že nespravedlivou, nepatřičnou, ale mysli nikdy neporučíš zúplna. Myšlenku vždycky vyženeš, člověče, jen za ohradu, do třinácté komnaty, do temného koutku, kde přežívá a číhá, připravena kdykoli odtamtud vyskočit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skok sem, skok tam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.