© Jiří Pernes, 1994, 2007

ISBN 978-80-7617-797-0

POZNÁMKA AUTORA

Historie rodu habsbursko-lotrinského a jeho jednotlivých příslušníků se po dlouhou dobu netěšila přízni oficiálních představitelů novodobé české společnosti. Po roce 1918, když vznikl samostatný československý stát, viděli představitelé nové republiky po dlouhou dobu to největší nebezpečí pro její svobodu paradoxně právě v habsburských arcivévodech. Proto během dvou desetiletí existence první republiky v podstatě nevznikla žádná seriózní historická práce (nebereme-li v úvahu popularizující spis Bedřicha Hlaváče o císaři Františku Josefovi I.), věnovaná dějinám císařského arcidomu. Rovněž pro německé nacisty – a tudíž i pro kolaborující elitu Protektorátu Čechy a Morava – byli Habsburkové nepřáteli, kteří se hlásili k myšlenkám politického liberalismu a demokracie. Proto objektivní zkoumání této problematiky, ale ani nestranná publicistika nebyly žádoucí a pokud nějaké spisky na toto téma přece jen v češtině vyšly, měly propagandistický charakter a jejich úkolem bylo Habsburky jakožto odpůrce Hitlerova totalitního režimu jen skandalizovat. Situace se nezměnila ani po roce 1945 a za vlády komunistů. Vždyť příslušníci tehdy nejmladší generace bývalého panovnického rodu se výrazně angažovali ve snahách o sjednocení Evropy a zdůraznění jejího křesťanského a demokratického charakteru. Jedinou výjimkou byl seriózní spis významného historika Jaroslava Werstadta o snahách arcivévody Františka Ferdinanda zachránit v krizové situaci počátku 20. století pro sebe a příslušníky svého rodu císařský trůn. Na tuto práci navázal až o čtyři desítky let později zcela neseriózní spis představitelů marxisticko-leninské historiografie, který ve svém názvu parafrázoval slova císařské hymny. Jeho autoři se chtěli nejen přiživit na stále sílícím zájmu širokých vrstev obyčejných lidí o habsburskou problematiku, ale také vyhovět svým stranickým chlebodárcům, kteří cítili potřebu na spontánní zájem veřejnosti reagovat ze správných ideových pozic.

Teprve doba po politickém převratu v roce 1989 otevřela prostor pro svobodné zkoumání historie rodu habsbursko-lotrinského a jeho panování v českých zemích. Na zájem čtenářů o tuto problematiku, dlouhá léta ignorovaný a spíše z pozic vládnoucí moci umlčovaný, reagoval knižní trh záplavou titulů, které Habsburky probíraly ze všech stran. Vedle knih, které se věnovaly různým senzačním tématům, vyšla řada hodnotných a objevných prací předních českých historiků, jež konečně dokázaly Habsburky demytizovat a zařadit je do širších souvislostí československých dějin. Jedním z titulů, který usiloval o objektivní pohled na postavu arcivévody Františka Ferdinanda d´Este a na jeho vztah k české společnosti, byla kniha „Život plný nepřátel“, vydaná v roce 1994 nakladatelstvím Iris v Praze. Vyvolala odezvu u řady čtenářů, z nichž někteří autora dodatečně upozornili na řadu nových skutečností, a dokonce mu dali k dispozici cenné podklady pro doplnění některých kapitol. K jejich využití nyní dochází díky Nakladatelství Brána, které knihu v doplněné podobě vydává znovu, tentokrát pod poněkud popularizujícím názvem „O trůn a lásku“. Věřím, že dokáže čtenáře oslovit stejně jako před třinácti lety, kdy vyšla poprvé, a že nad jejími stránkami stráví příjemné chvíle. Snažil jsem se, aby kniha ukázala nešťastného následníka rakouského trůnu jako člověka z masa a kostí, jako člověka cítícího, milujícího i nenávidějícího, jako člověka, který měl své přednosti, ale i vady a nedostatky. Pokud se mi to podařilo, budu spokojen.

Kobeřice u Brna 2007

Jiří PERNES

Rodiče Františka Ferdinanda, arcivévoda Karel Ludvík a arcivévodkyně Marie Annunziata, rozená princezna Obou Sicílií

Arcivévoda Karel Ludvík se svou druhou ženou Marií Annunziatou a jejich dvěma syny Františkem Ferdinandem a Ottou

Karel Ludvík s dětmi a s princeznou Marií Theresií z Braganzy, svou třetí ženou, která se stala láskyplnou matkou nejen svých dětí, ale i dvou starších chlapců z předchozího manželství

František Ferdinand v roce 1873, ve věku deseti let, dva roky poté, co se ujal estenského dědictví

Mladý arcivévoda František Ferdinand v roce 1877 po svém povýšení do hodnosti poručíka pěchoty

Krásné období vojenské služby v Enži (Enns). Arcivévoda František Ferdinand (uprostřed) se svými vojenskými kamarády v roce 1885

František Ferdinand jako nadporučík jízdy

Na závěr plavby po Nilu, kterou František Ferdinand podnikl v rámci léčebné kúry, navštívila arcivévodu jeho rodina. Dne 28. 2. 1896 se nechali všichni společně v Káhiře vyfotografovat. Zleva: František Ferdinand, jeho otec Karel Ludvík, nevlastní sestra Alžběta, nejmladší bratr Ferdinand Karel, nevlastní sestra Maria Annunziata a dobrý duch Františka Ferdinanda, jeho nevlastní matka Maria Theresia z Braganzy

Při oficiální návštěvě Ruska v roce 1892 se stal František Ferdinand obdivovatelem carské říše a až do smrti zůstal přesvědčeným stoupencem spojenectví obou zemí. Na snímku je zachycen v uniformě generálmajora carské armády

Lov byl největší vášní Františka Ferdinanda d’Este. Na loveckých výpravách jej často provázeli nejbližší přátelé. Sedící zleva: Jaroslaw hrabě Thun, Lev hrabě Wurmbrand a princ Jan Schwar zenberg na arcivévodově sídle Lölling   v Korutanech

Loď Kaiserin Elisabeth, na níž František Ferdinand podnikl cestu kolem světa

Při lovu na tygry v Nepálu

Piknik během lovu na tygry. Zleva: arcivévoda František Ferdinand, Julius von Pronay, hrabě Kinský, hrabě Wurmbrand. Vzadu: generální konzul Stockinger, hrabě Jindřich Clam

Neuvěřitelně štíhlá byla Žofie hraběnka Chotková v čase,
kdy se seznámila s arcivévodou Františkem Ferdinandem d’Este

Hudební odpoledne v zámku Halbturn v roce 1897. U piana arcivévodkyně Isabella, kolem ní její dcery, František Ferdinand   s houslemi a vedle něj v bílé halence Žofie Chotková

Přestávka tenisového utkání. Obě dámy jsou arcivévodkyně Isabella a Žofie Chotková, mezi nimi sedí František Ferdinand

Zákupy v Čechách dne 1. 7. 1900. Arcivévodovi se konečně splnilo přání: svatba se Žofií hraběnkou Chotkovou. Zúčastnili se jí pouze nejbližší členové rodu Chotků, dvě sestry Františka Ferdinanda a jeho nevlastní matka arcivévodkyně Maria Theresia (v první řadě uprostřed)

rcivévoda František Ferdinand d‘Este v mužném věku

Vévodkyně Žofie Hohenbergová

Rodinná idyla. Arcivévoda se svými nejbližšími na oficiální fotografii

Německý císař Vilém během návštěvy na Konopišti s Františkem Ferdinandem a jeho ženou

rodinou na lovu v konopišťských lesích

Sarajevská tragédie začíná. Oficiální část cesty následníka trůnu do Bosny a Hercegoviny začala v Mostaru, hlavním městě Hercegoviny

Arcivévoda František Ferdinand s manželkou hodinu před Atentátem v Sarajevu

Vůdci spiknutí – zleva: Gavrilo Princip, Milan Ciganovič a Nedeljko Čabrinović

Sarajevská tragédie vrcholí. Tak viděl průběh atentátu soudobý tisk

Vojáci a dvorní úředníci doprovázejí smuteční kočár s mrtvými těly na nádraží

Rakve s mrtvými těly následnického páru vystavené v Sarajevu

Opatrovníkem osiřelých dětí arcivévody Františka Ferdinanda a jeho ženy se stal Jaroslav kníže Thun-Hohenstein.
Na snímku společně se svými chráněnci v čase svatby vévodkyně Žofie v roce 1920

K těm, kdož nesmírně významným způsobem zasáhli do života Františka Ferdinanda, patřil šéf jeho vojenské kanceláře plukovník Alexandr Brosch von Aarenau

Ernst z Hohenbergu a jeho snoubenka Theresia Wood v roce 1936

Maxmilian z Hohenbergu s manželkou Elisabeth von Waldburg a jejich třemi syny v roce 1936

I.

ZRÁDCE NÁRODA

Čerstvý vzduch vonící předjařím proudil do místnosti a vytlačoval ven oblaka kouře, která před chvílí stoupala ke stropu z doutníků a dýmek členů ústředního výboru Národní jednoty severočeské. Právě skončili jednu ze svých četných schůzí a pomalu se rozcházeli domů. František Sís, generální tajemník Národní strany svobodomyslné, se otočil od okna, které předtím otevřel dokořán. Zůstalo tu několik opozdilců, kteří zřejmě ještě neměli ve všem jasno. Sís trpělivě čekal, až dořeší své problémy a zvednou se, aby mohl místnost uzamknout. Jako úplně poslední vycházeli spolu s ním redaktor Jiří Pichl a Emil Špatný, zástupci národně sociální strany.

„Prosím, pánové,“ dal jim přednost ve dveřích. „Zítra vás čeká těžký den,“ řekl po chvíli váhavě. „Někdo si z toho vezme život,“ dodal a zmizel v temné chodbě dřív, než ho mohli požádat o vysvětlení.

Bylo úterý, 3. března roku 1914.

A skutečně. Když následujícího dne vzali čtenáři do rukou Národní listy, udeřil je do očí výrazný titulek:

NÁRODNĚ SOCIÁLNÍ VŮDCE VE SLUŽBÁCH POLICIE

„Ve veřejnosti politické bylo svrchovaně nápadné, že z důležitých porad, v nichž byli národně-sociální poslanci, dostávají se zprávy velmi podrobné téměř obratem vládě,“ četli nevěřícíma očima. „Také za Bienerthova ministerstva, kdy celé volby konány proti jeho systému, úplně podrobnou zprávu o úmluvách mezi naší a národně-sociální stranou a o jednání mezi agrárníky a národními sociály měla vláda hned druhého dne. O důležitém jednání o všeslovanské výstavě, konaném v Národní radě, obdržela vláda zprávu ihned a varovala některé účastníky.

Národně-sociální poslanci usnesli se v době balkánských válek, že pojedou korporativně do Bělehradu. Hned druhý den na to byl vznesen na mladočeské poslance dotaz, zda-li oni také se výpravy zúčastní. Po nějakém čase byl zadržen v Zemuni poslanec Klofáč. Ukázalo se, že po prozrazení usnesení národně-sociálních poslanců byla ministerstvem zahraničních záležitostí požádána uherská vláda, aby dala národně-sociální poslance zadržeti v Zemuni. Z národně-sociální výpravy sešlo, ale rozkaz nebyl odvolán a poslanec Klofáč zatčen.

KDO BYL ŠPICLEM?

Z pozůstalosti redaktora Josefa Anýže odevzdány nám byly ve středu 25. února 1914 listiny, které do celé věci přinášejí světlo a zodpovídají hořejší otázku, že policejním špiclem byl nynější předseda nár.-sociálního klubu říšských poslanců dr. Karel Šviha, říšský a bývalý zemský poslanec.“

Dále Národní listy uváděly, že dr. Karel Šviha má krycí jméno Wiener a že jako konfident pražského policejního ředitelství pobírá měsíční plat 800 korun, tedy 9600 korun ročně, přičemž policejní služby vykonává již tři čtvrti roku. Jednalo se o poměrně slušné peníze, neboť 400 korun představovalo tehdy měsíční příjem vyššího státního úředníka, například okresního hejtmana; částka, která měla být údajně vyplácena Švihovi, byla dvojnásobná. Měsíční služné zřízence činilo 60-90 korun, průměrný úřednický plat se pohyboval mezi 150-200 korunami.

Kdyby vybuchla onoho 4. března 1914 na Václavském náměstí bomba, nevyvolala by takový poprask jako článek Národních listů. V povědomí českého národa totiž stále žil případ Karla Sabiny, jednoho z hrdinů revolučního roku 1848, bojovníka proti Habsburkům, známého novináře a kulturního pracovníka, mezi jiným také autora libreta ke Smetanově vpravdě národní opeře Prodaná nevěsta, z něhož se k překvapení všech vyklubal konfident a placený policejní udavač, který se neštítil podávat zprávy i o nejbližších příslušnících své rodiny. Přestože od jeho odhalení uplynulo již dvaačtyřicet let, znamenal jeho případ pro českou společnost skutečné morální trauma. A zdálo se, že nyní, o čtyři desítky let později, dochází k jeho opakování. Zcela zákonitě si proto řada českých lidí kladla otázku, zda jejich národ je tak zkažený, že v každé generaci se některý z jeho čelných představitelů, zpravidla z těch, kteří vystupovali proti vládnímu systému nejradikálněji, projeví jako zrádce a mizerný fízl.

Redakce Českého slova, novin národně sociální strany, se ocitla doslova ve stavu obležení. Rozčilená veřejnost požadovala jednoznačnou odpověď na otázku, zda je Šviha vinen. Ústřední sekretariát národně sociální strany se podobal podrážděnému úlu. Hned ráno si pro čerstvé informace přišla většina jejích poslanců zvolených v Praze a v průběhu dne přijížděli i zástupci z jiných míst Čech a Moravy. Funkcionáři strany vzrušeně jednali o tom, co by se mělo podniknout, jeden překřikoval druhého, ale k žádnému závěru nedocházeli.

Předseda strany Václav Jaroslav Klofáč stál tehdy na vrcholu svých mužných a politických sil. Před půl rokem oslavil pětačtyřicáté narozeniny a všichni mu prorokovali skvělou budoucnost. Vždyť národně sociální stranu, která získávala v českém politickém životě stále významnější pozice, spojovala veřejnost především s jeho jménem.

Narodil se 21. září 1868 v Havlíčkově – tehdy ovšem ještě Německém – Brodě jako synek chudého soudního poslíčka. Stu-doval na tamějším gymnáziu a maturoval, když ještě nedosáhl sedmnácti let. Po ukončení studií zkoušel učitelovat na venkovských školách v okolí, ale velmi brzy toho zanechal a odjel do Prahy, kde si na Karlo-Ferdinandově univerzitě zapsal přednášky z medicíny a později z filozofie. Zapojil se do bouřlivého studentského života a jen o vlásek unikl stíhání a zatčení v souvislosti s protihabsburským hnutím Omladiny počátkem devadesátých let 19. století. V tu dobu vysokou školu opustil a vstoupil do redakce Národních listů, orgánu Národní strany svobodomyslné, zvané též mladočeská.

Chudé podmínky, v nichž vyrůstal, stejně jako vyvinuté sociální cítění jej vedly k trvalému zájmu o dělnické hnutí a o spolupráci s ním. Byl rozhodným českým vlastencem, a proto se snažil české dělníky získat pro podporu národní věci. Podařilo se mu to v roce 1897, kdy jako reakce na neuvážené a provokativní prohlášení sedmi sociálně demokratických poslanců, zvolených do říšské rady ve Vídni, které bylo zaměřeno proti českému státnímu právu, vznikly první skupinky strany českých národních dělníků.

Klofáč se k nim přimknul a spojil s nimi své životní osudy. V roce 1898 přispěl k přejmenování tohoto vznikajícího společenství na Českou stranu národně sociální, zpracoval její program, položil základy její organizační struktury a stal se jejím předsedou. Nová strana dokázala oslovit značnou část českého proletariátu, nespokojeného s národnostně pochybenou politikou sociálních demokratů. Její popularita rostla a s ní i osobní Klofáčovy pozice. Byl za ni zvolen říšským poslancem a v parlamentě se věnoval především otázkám zahraničním a vojenským. Vystupoval, mluvil i psal velmi radikálně a stal se oblíbeným představitelem drobného českého lidu – a nepříjemným konkurentem mladočeských politiků. Národně sociální strana teď nebojovala jen proti Vídni a marxistickým sociálním demokratům, ale musela se bránit i útokům Národní strany svobodomyslné. Všechny tyto skutečnosti si Klofáč uvědomoval a byly mu jasné hned, když si přečetl Národní listy, ostouzející Karla Švihu. Ani na okamžik jej nenapadlo, že by jejich údaje mohly být pravdivé; znal Švihu dobře a měl dokonalé informace o všech jeho krocích. Cítil však, že tentokrát jde o útok velmi nebezpečný, který proniká jeho straně, a tím i jemu samotnému, až k srdci. Chvíli seděl zdrceně za svým úředním stolem; cítil velkou únavu a prázdnotu. Brzy se však vzchopil a začal energicky jednat. Poslance Václava Choce a dr. Hübschmanna vyslal na pražské policejní ředitelství. Přikázal jim, aby intervenovali u jeho prezidenta, dvorního rady Křikavy, a zjistili, co se zjistit dá. Vrátili se však s nepořízenou. Křikava i přes naléhání a dlouhé přesvědčování odmítl podat jakékoli vysvětlení: je prý vázán svými vlastními předpisy. Neúspěšně dopadla i druhá skupina, která z Klofáčova pověření jednala v redakci Národních listů s jejich tajemníkem Vincencem J. Červinkou. Také on odepřel jakékoli informace; k jejich poskytování nemá souhlas vedení – poslanců dr. Karla Kramáře, dr. Aloise Rašína a dr. Zdeňka Václava Tobolky – kteří v tu chvíli dleli ve Vídni.

Stále jasněji se ukazovalo, že je naprosto nezbytné, aby se k celé aféře co nejrychleji vyjádřil ten, jehož se týkala nejvíc – dr. Karel Šviha. Tento mladý ambiciózní člověk, který ve svých třiceti sedmi letech dosáhl ve stranické hierarchii nejvýznamnějších pozic, nežil v Praze. Bydlel v Žamberku a působil tam jako okresní soudce. JUDr. Karel Šviha byl o necelých deset let mladší než Klofáč a měl život o poznání snazší než on. Pocházel z Nového Bydžova, kde se narodil 11. března 1877 v úřednické rodině. To mu umožnilo vystudovat vyšší gymnázium v Hradci Králové a pak Právnickou fakultu Karlo-Ferdinandovy univerzity v Praze. Také on se zapojil do činnosti v českých studentských spolcích, řečnil na schůzích, psal do novin. Po úspěšném složení závěrečných zkoušek odešel jako soudní adjunkt do tehdy poněmčených měst Chomutova a Mostu. Časem byl přeložen jako okresní soudce do Žamberka, kde začala nová kapitola jeho života. Dr. Šviha se aktivně zapojil do práce České strany národně sociální a udělal v ní rychlou kariéru. Uplatnil úspěšně své řečnické nadání, jako oblíbený agitátor vystupoval na veřejných schůzích a shromážděních po celém kraji. Těšil se stále větší popularitě a jeho jméno se stávalo pojmem. V roce 1907, ve třiceti letech, byl za národně sociální stranu zvolen poslancem sněmu Království českého a v roce 1911 dokonce poslancem říšské rady ve Vídni. Vzdor Švihově mládí si jej ostatní národně sociální poslanci zvolili předsedou svého parlamentního klubu a tím fakticky potvrdili jeho výsostné postavení ve straně. Vždyť nyní mohl její činnost v mnoha ohledech ovlivňovat výrazněji než sám předseda Václav J. Klofáč. Je však třeba říci, že Šviha byl vždy loajální, že se o všech svých krocích s vůdcem strany radil a neobcházel jej.

Po zveřejnění článku, který jej obviňoval z udavačství, vznikl pochopitelně rozruch nejen v Praze. Také v Žamberku lidé odebírali Národní listy a četli v nich ošklivé věci o svém soudci a váženém spoluobčanu. Zpočátku jim nikdo nevěřil; dr. Šviha se těšil velké důvěře, všichni jej znali a ve městě měl dobré jméno. Postupně ovšem, jak rostla hysterie, se situace měnila i zde. Hned 3. března dopoledne rozhodl předseda národně sociální strany, že Šviha musí neprodleně přijet do Prahy. Ten již během telefonické rozmluvy veškerá obvinění odmítl jako sprosté pomluvy. Kolem šestnácté hodiny odpolední přicestoval do hlavního města a ihned se odebral do sekretariátu své strany. Všichni čelní funkcionáři na něj již netrpělivě čekali. Ulevilo se jim, když viděli, že vchází klidný a vyrovnaný, a když jim pevným hlasem řekl: „Jsem úplně nevinen. Jelikož si však nepřeji, aby na stranu národně sociální padl i nejmenší stín z obvinění, prohlašuji, že vystupuji ze strany a chci mimo ni státi do té doby, dokud se moje nevina neprokáže. Dávám také vedení strany svůj poslanecký mandát k dispozici. Na Národní listy podám bez prodlení žalobu!“ Jeho chování však také vyvolalo řadu otázek. Neunáhluje se trochu? Je-li skutečně nevinen, proč taková gesta? Proč se vzdává mandátu a vystupuje ze strany? Vždyť to je reakce, na kterou nepřátelé čekají, která by naopak jeho osočovatelům mohla nahrávat! Nakonec však ústřední výbor konstatoval, že nenašel žádná podstatná fakta, která by jeho tvrzení oslabovala, a že mu věří. Souhlasil rovněž s tím, aby na mladočeské Národní listy podal žalobu. České slovo hned následujícího dne toto stanovisko publikovalo, stejně jako Švihovo prohlášení, a veškerá obvinění důrazně odmítlo.

Národní listy se však nevzdaly a v útocích pokračovaly. 5. března otiskly ve svém večerním vydání fotokopii korespondenčního lístku, který podle jejich informací poslal Šviha policejnímu úředníkovi.

Aféra nezůstala omezena pouze na Čechy a jejich hlavní město. Národní listy své senzační odhalení načasovaly tak, aby se krylo se začátkem zasedání parlamentu ve Vídni. To se jim podařilo a poslanci si své vzrušení přiváželi i sem. Všichni čekali na Švihu, zvědaví, jak se bude chovat, předpokládali, že před sněmovnou podá důkazy své bezúhonnosti, o níž nepřipouštěl pochyby. Ke všeobecnému zklamání však nepřijel; omluvil se, že náhle onemocněl. Přesto se ještě před zahájením parlamentního jednání sešli z podnětu národně sociální strany poslanci Staněk, Žďárský, prof. Masaryk, dr. Stránský a Kalina u předsedy poslanecké sněmovny dr. Sylvestera a požádali jej, aby v zájmu pravdy intervenoval u ministra vnitra barona Hainolda a vymohl na něm důkazy o Švihově vině či nevině.

Dr. Adolf Stránský, poslanec za Moravskoslezskou lidovou stranu pokrokovou, dokonce v průběhu prvního jednacího dne vystoupil s interpelací na předsedu sněmovny: „Ptám se prezidenta, zda-li jest ochoten – poněvadž nejedná se o věc jedné strany, nýbrž o čest a důstojnost celé poslanecké sněmovny – chrániti tuto čest aspoň v tom směru, že vyzve ministra, aby veřejnosti a sněmovně sdělil pravdu v této věci.“

Předseda skutečně následujícího dne, 6. března, ministra vnitra navštívil. Ale neúspěšně, baron Hainold si vyžádal čas, a když o týden později odpověděl, odmítl dát poslanecké sněmovně jakékoli vysvětlení, neboť prý „policie a její nadřízené orgány jsou na celém světě v podobných případech velmi diskrétní“.

Český tisk zatím rozebíral aféru ze všech stran. A jakkoli se nemohl shodnout v odpovědi na otázku, zda je dr. Šviha vinen, či ne, v jednom se sjednotili skoro všichni: v kritice zesnulého redaktora Anýže a Národních listů. Shodovali se v názoru, že své dokumenty o údajné Švihově špiclovské činnosti měly zveřejnit již dříve. „Ať bude dr. Šviha usvědčen nebo očištěn, redaktor Anýž a nejužší kruh nebudou očištěni nikdy,“ vyjádřil 6. března mínění všech pražský Čas.

Národně sociální České slovo svého předáka bránilo ze všech sil. Dne 7. března 1914 přineslo velice důkladnou Švihovu obhajobu, která však přece jen určité kontakty s pražskou policií připouštěla: „Jednal jsem častěji s drem. Klímou od státní policie v době, kdy se jednalo o plnou tiskárenskou koncesi pro stranu národně sociální a její hlavní list. A jedině dru. Klímovi jsem psal v té době nějaký lístek a dopis, poněvadž jednání se dlouho vleklo, jak ostatně v takových případech je obyčejem. Zprávy Národních listů mohou se týkati tedy jedině mé korespondence s tímto úředníkem, pokud ovšem mají za podklad skutečně můj pravý dopis nebo lístek, což z pouhého nepřesného a nejasného faksimilu s datem nejistým nelze posouditi. A jedině tohoto úředníka by se tedy mohly týkati také ostatní zprávy Národních listů, jmenovitě zpráva o 3000 korunách mně prý vyplacených.“

A ve večerním vydání Českého slova téhož dne Šviha svoji obhajobu ještě zdůraznil: „Prohlašuji krátce a rozhodně. Není pravda, že bych vůbec kdy byl býval nějakým orgánem policie, že bych jí býval kdy něco prozradil ať ze strany či z našeho českého nebo slovanského politického života a to dokonce za honorář – já, který jsem od policie neobdržel nikdy ani haléře! Jednoho páni nepochybně docílili, a to je zneuctění mého jména, mého jediného majetku, na který jsem tak hrd. Stranu pánové nezasáhli a nezasáhnou. Moje je to aféra, otázka mé cti, na jejíž rozřešení čekám s nejčistším svědomím.“

A také na zasedání výkonného výboru národně sociální strany rozčileně argumentoval: „Cožpak jsem pokládán za takového idiota, abych v podezřelé věci psal úředníku státní policie otevřený korespondenční lístek? To by ani nejhloupější chlap neudělal!“

Vzdor tomu, že Šviha stále popíral jakoukoli vinu, jeho doznání jakýchsi – byť i vysvětlitelných – styků se státní policií řadu lidí zviklalo. Národní listy navíc jeho tvrzení odmítly: udělení tiskárenské koncese se rozhodně neprojednává v oddělení státní policie. Sociálně demokratický poslanec soudruh Šmeral, který se o několik málo měsíců později, v letech první světové války, stal rozhodným zastáncem rakousko-uherské monarchie a zapřísáhlým nepřítelem zahraničního odboje, měl všechno ještě jasnější: „Šviha jest konfident, Šviha jest zločinec, Šviha jest ničema!“ napsal.

Daleko větší význam však měla skutečnost, že šestičlenná vyšetřovací komise, složená z příslušníků tří politických stran – národní sociálové v ní zastoupeni nebyli – jíž Národní listy daly k dispozici materiály, které údajně měly Švihu usvědčovat, dospěla „po jejich pečlivém prozkoumání“ k závěru, že Šviha je vinen. Národně sociální strana se ovšem nechtěla s takovouto diskreditací svého čelného funkcionáře jen tak smířit, tím spíše, že ti, kdož jej obviňovali, zatím žádné skutečně pádné a nezvratné důkazy o jeho zrádcovství nepředložili. Přece však i jejím členům na Švihově chování něco vadilo. Chová se příliš rozpačitě a málo důrazně, jako by něco tajil, nesl se členstvem hlas. A i když slíbil, že podá na Národní listy neprodleně žalobu, dosud to neudělal!

Definitivní zlom nastal v pondělí 9. března 1914.

V tento den přineslo sociálně demokratické Právo lidu senzační zprávu: Šviha se i nyní tajně schází s policejním komisařem Klímou!

„V sobotu (tj. 7. března – J.P.) v pozdních hodinách odpoledních sešel se dr. Šviha s komisařem státní policie drem. Klímou k delší konferenci. Dr. Šviha byl spatřen, když do císařské zahrady šel, byl také spatřen, když pozdě na večer sám ze zahrady vycházel.“ Autor dále zjistil, že krátce po Švihovi odešly i dvě ženy. Jednu identifikoval jako komisařovu manželku, druhá pravděpodobně byla paní Švihová. Nakonec opustil místo i policejní komisař Klíma.

Po zveřejnění tohoto článku dostaly události rychlý spád. Vedení národně sociální strany svolalo naléhavou schůzi, na níž dr. Šviha nedokázal uspokojivě vysvětlit, z jakého důvodu a proč zrovna tímto způsobem se s Klímou sešel. Rozhodlo se proto odebrat Švihovi poslanecký mandát a zaslalo dr. Sylvesterovi, prezidentu poslanecké sněmovny, telegram: „Klub českých poslanců nár.-sociálních oznamuje slavnému presidentu, že poslanec dr. Karel Šviha skládá svůj poslanecký mandát.“

Dr. Sylvester telegrafoval obratem zpět do Prahy. Potvrdil příjem telegramu, oznámil však, že jeho obsah nemůže pokládat za závazný, neboť Šviha musí podat rezignaci sám, třeba písemně. Telegram stejného smyslu poslal i přímo Švihovi. Na týž den, 9. března 1914, svolala svoji schůzi také Národní rada, orgán, v němž se scházeli a o politických záležitostech celonárodního významu jednali poslanci všech českých politických stran. Toho večera měla na programu Švihovu aféru a úkol zaujmout k ní stanovisko. Účast byla početná jako málokdy; národně sociální stranu zde zastupovali předseda Václav Klofáč a poslanec Václav Choc. Debata probíhala ve vzrušené atmosféře, ale na tom hlavním se shodli takřka všichni bez výjimky: ano, jsou přesvědčeni o tom, že Šviha je konfident, že spolupracuje se státní policií a že za to přijímá honorář. V závěru svého zasedání Národní rada oznámila, že se po důkladném přešetření celého případu a s přihlédnutím k tomu, že národně sociální strana sama zbavila Švihu mandátu, rozhodla vyloučit jej také ze svých řad.

Po skončení schůze navštívili Švihu tajemníci sekretariátu Národní rady Šolc a Šmejkal. Tlumočili mu rozhodnutí a doporučili, aby se poslaneckého mandátu zřekl sám, osobně, nejlépe přímo u dr. Sylvestera. Bledý, zhroucený Šviha se na ně uštvaně podíval.

„Tak už také vy nade mnou lámete hůl? Přísahám vám, že jsem úplně nevinen! Nevěřím v Boha – ale je-li spravedlnost na světě – dokáže se má nevina. Kdo mně má věřit, když už ani vy mně nevěříte,“ dodal zoufale.

Hned po jejich odchodu odjel z Prahy. Vševědoucí tisk zjistil, že našel přechodné útočiště na březích Jaderského moře, v Terstu. Odsud odeslal dr. Sylvesterovi dopis s rezignací: „Vaše Vysokoblahorodí, protože jsem neslyšen a nevyslechnut byl odsouzen, protože jsem byl, nejméně předčasně, opuštěn vlastní stranou a takovým způsobem mně vzata byla možnost rehabilitačního pokusu před porotci, vidím se nucen mandát svůj na radu říšskou složiti. Prosím Vaše Vysokoblahorodí, abyste vzal tuto resignaci na vědomost a ji vyhlásil.

Vašemu Vysokoblahorodí v úctě dokonale oddaný

dr. Šviha.“

V příloze dále oznámil, že se vzdává procesu proti Národním listům.

Česká veřejnost pochopila Švihův krok jako přiznání viny, Národní listy triumfovaly. Svůj postoj muselo konečně změnit i národně sociální České slovo: „Ti, kdož stále nebyli přesvědčeni o vině Švihově a nechtěli uvěřiti, poněvadž věc byla příliš hrozná a neuvěřitelná, řeknou po přečtení dopisu zaslaného presidentu sněmovny: vinen.“ Národně sociální poslanec Václav Choc dokonce vystoupil 12. března ve vídeňském parlamentu a prohlásil zde, že národně sociální strana je nyní „vlastně vděčna Národním listům, že přivodily toto vyjasnění“, a pokud mladočechům něco zazlíval, pak jen to, že o případu věděli delší dobu, než přiznávali, a nezveřejnili jej hned. Zdálo se, že tím je celá aféra uzavřena a že zmizí z české politické scény. Její hlavní aktér dr. Karel Šviha však všechny znovu překvapil. Přestože nejprve s podáním žaloby na Národní listy dlouho otálel, pak prezidentovi poslanecké sněmovny písemně oznámil, že se jí úplně vzdává, nakonec 7. dubna 1914, těsně před uplynutím zákonné lhůty, žalobu na zodpovědného redaktora Národních listů dr. Serváce Hellera přece jen podal.

Pankrác, Servác, Bonifác, tak zvaní ledoví muži, každoročně vnesou do jarního počasí ohlédnutí za odešlou zimou. Serváce připadá na 13. května – a v tento den roku 1914 přímo symbolicky začal soudní proces dr. Karla Švihy s redaktorem Národních listů dr. Servácem Hellerem. Toho jistě takový dárek k svátku nepotěšil; byl trochu nejistý, jak celá záležitost dopadne, přestože měl za obhájce tak vynikajícího advokáta, jakým byl JUDr. Alois Rašín.

Počasí neudělalo své pověsti ostudu. Prudký pokles teploty a chladné plískanice, které přišly po prozářených jarních dnech, nedokázaly ztlumit zájem a zvědavost veřejnosti. Dlouho před osmou hodinou ranní se bez ohledu na nepohodu tísnil před budovou soudu shluk lidí, dožadujících se vstupu. Marně. Všech 400 míst, vyhrazených v soudní místnosti divákům, bylo již předem zadáno. K účasti na procesu se přihlásilo kolem padesáti novinářů nejen z Čech a Moravy, ale i z Vídně a Německa. Případ poslance a předsedy parlamentního klubu, obviněného z placené spolupráce s policií, budil pozornost!

Soudu předsedal dvorní rada Kursch, jinak dobrý přítel předsedy mladočeské strany dr. Kramáře, který dovolil jak obžalobě, tak obhajobě předvolat neobvyklý počet svědků. Dr. Šviha, jakkoli se ke konfidentství odmítal přiznat, jako by již měl na čele vypálen cejch. S velkými obtížemi sháněl v Praze advokáta, který by jej byl ochoten zastupovat v roli soukromého žalobce. Nakonec získal pouze chebského advokáta dr. Rudolfa Trauba. Druhým Švihovým advokátem se dodatečně se souhlasem prof. Masaryka stal představitel realistické strany dr. Václav Bouček.

Zvědavci, kteří se nedostali do soudní místnosti, vytvořili před budovou špalír, kterým musel projít každý, kdo chtěl vstoupit dovnitř. Deset minut před devátou přijel ten, na nějž byli zvědavi nejvíce: dr. Šviha s manželkou a svými právními zástupci. Téměř současně s nimi vcházel i profesor Masaryk, vysoký, štíhlý muž, který nedávno oslavil své čtyřiašedesátiny, známá postava českého politického i vědeckého života. Hned po něm se dostavil i žalovaný redaktor Heller se svým obhájcem dr. Rašínem. O několik minut později proces začal losováním porotců.

Mezitím se otevřely dveře také pro obecenstvo, které zaplnilo během okamžiku všechna volná místa. Mezi diváky usedla celá řada čelných osobností české politiky – poslanci dr. Fiedler, Čech, Funk, dr. Stránský, dr. Soukup, dr. Šmeral, prof. Masaryk, Dyk a další, vedle nich měli své místo úředníci zemského místodržitelství, zemského soudu a také nemalá část významných pražských advokátů.

Šviha k překvapení všech pokračoval ve své nepochopitelné taktice málo průrazného a nepřesvědčivého postupu. Přestože neustále opakoval, že je nevinen, zapůsobil na veřejnost i soudce velmi špatným dojmem. Naopak ti, kdož vystupovali proti němu, hovořili jednoznačně a konkrétně. Zejména jistá paní Voldánová, zaměstnaná od roku 1908 jako pomocná administrativní síla u pražské státní policie, dokládala, že Šviha navštěvoval její pracoviště často a vystupoval zde pod krycím jménem Wiener. Ve stejném duchu hovořil i další svědek, student práv Paštika. Když v závěru procesu vystoupil obhájce obžalovaného redaktora Hellera dr. Rašín a svoji působivou řeč zakončil slovy, „…od roku 1872, kdy dr. Julius Grégr usvědčil českého spisovatele a politika Karla Sabinu ze styku s policií, nebylo případu tak vzrušujícího jako jest dnes, který jest dán vám, mužům z lidu rozsouditi,“ bylo o výsledku rozhodnuto.

Porota se odebrala k poradě. Všichni očekávali, že potrvá – jak bývalo při vážných případech zvykem – poměrně dlouho, alespoň dvě hodiny, ale k překvapení všech skončila za pouhých deset minut. Vrchní porotce Bohuslav Khom pak přednesl rozhodnutí: „Hlavní otázku, urazil-li dr. Heller ve článku Národních listů těžce na cti dra. Švihu, když ho obvinil z konfidentství, zodpověděli porotci dvanácti hlasy ano. Dodatkovou otázku, podařil-li se důkaz pravdy, že dr. Šviha je policejním konfidentem, dvanácti hlasy ano.“

Verdikt, vynesený až v nočních hodinách, ve čtvrt na jedenáct, potvrdil vinu doktora Švihy. On sám jej již neslyšel, neboť v půl páté odpoledne soudní síň opustil, jako by tím demonstroval, že mu na rozsudku nezáleží. Nastala kuriózní situace. Dr. Karel Šviha, národně sociální poslanec, byl v soudním procesu, který vyvolal, ač si jeho konání nepřál, a k němuž jej vlastně donutily okolnosti, prohlášen zrádcem národa a placeným policejním konfidentem. Z hlediska platných zákonů nespáchal nic závadného, protože údajně vlastně sloužil státním orgánům. Z hlediska morálního se však stal zločincem největším, protože se dopustil národní zrady, byť i za ni nemohl být postižen žádným paragrafem. Dostalo se mu ale všeobecného opovržení a odmítnutí.

Švihův postoj v celé aféře i při soudním líčení překvapil všechny: jeho mlhavá prohlášení v tisku, jeho kvapná rezignace na poslanecký mandát a členství ve straně, nevysvětlená tajná schůzka s policejním úředníkem, jeho váhání s procesem vůči nactiutrhačům a nakonec i celková slabost jeho obhajoby, jíž citelně chyběla energie a chuť zvítězit. Jeho vývody zněly nepřesvědčivě a nepomohl mu ani tak skvělý advokát, jakým nesporně byl dr. Václav Bouček. Za všechny tento názor vyjádřil profesor Masaryk: „Co dr. Šviha dělal, dělalo trapný a nepříjemný dojem.“

Nelze sice přehlédnout, že nezvratný důkaz Švihovy viny nikdo nepředložil; policejní úředníci Klíma, Křikava, Slavíček a Chum, kteří jediní mohli naprosto kompetentně dosvědčit, zda jim Šviha informace nosil či ne, z rozhodnutí ministra vnitra u soudu vypovídat nesměli. O jejich svědectví tu však vlastně ani moc nešlo. Soudní přelíčení, které mělo velmi dynamický průběh, se vlastně stalo soubojem dvou politických táborů. Na jedné straně mladočeské strany a proti ní opozičního spojenectví národních sociálů a Masarykových realistů. Stejně tak i publikum se dělilo do dvou táborů podle stranických zájmů a sympatií k jednotlivým aktérům.

Po všechny tři dny, po které proces probíhal, nežila Praha doslova ničím jiným. Před budovou zemského soudu stálo nepřetržitě mnoho lidí, čekajících na nejnovější zprávy. Těsně před vynesením rozsudku se zástupy rozrostly v několikatisícový dav, který přerušil dopravu na křižovatce v blízkosti soudu a bezmála stovka policistů jen s obtížemi udržovala aspoň trochu místa pro chodce.

Vynesením rozsudku však případ dr. Švihy neskončil.

Na schůzi České pokrokové strany 7. června 1914 v pražské plodinové burze vystoupil profesor Masaryk s odhalením, které veřejnost doslova šokovalo: Šviha placeným policejním konfidentem není a nikdy nebyl. Výpověď paní Voldánové, o niž především se nedávný proces opíral, je třeba pokládat za bezpředmětnou. Předseda klubu národně sociálních poslanců udržoval politické kontakty s následníkem rakousko-uherského trůnu Františkem Ferdinandem d‘Este, jemuž také dodával četné politické materiály a podklady. Nikoli však udání a konfidentská hlášení. „Šviha chtěl skrze státní policii přímo působit na Konopiště. Teď jsem to řekl jedním slovem,“ pokračoval Masaryk bez ohledu na překvapený šum, které jeho nečekané prohlášení vyvolalo. „Musíte totiž vědět, že pražská státní policie dává přímé zprávy o stavu v Čechách na Konopiště. A tím se stalo, že on svých styků chtěl použíti, aby o plánech, programech své strany vyšší místa informoval. Já konstatuji dále nadmíru důležitý fakt, že Šviha s důvěrníkem z okolí následníkova jednal. Šviha o tom všem mlčel. On to mohl na soudě povědět a publikum i porota by věděli, co tedy s tím Klímou, s tím Chumem a snad i s jinými pletli. Šviha mlčel. Já bych nemlčel, jako nemlčím teď a nebudu mlčet. Ale v tom vidíte chudáka, který se bojí o chleba.“

Masaryk udělal krátkou pauzu, aby se jeho posluchači vzpamatovali z nečekaného překvapení, které jim připravil, a pokračoval: „Je přirozené, že okolí následníka trůnu se o české věci právě teď velmi zajímá a zajímalo… Chci povědět ještě to, že to, co dr. Šviha takto dosahoval svým stykem, že to nedělal jen o své újmě, že alespoň část jeho straníků o tom dobře věděla. A povím hned, co jsem řekl, když jsem narazil na věc. Já s touto taktikou nesouhlasím. Já nesouhlasím, aby demokratický poslanec a dokonce, který chce být socialistickým poslancem, aby takto měl styky s policií a vyššími kruhy… Odhodlal jsem se, abych měl argumenty pro své straníky a pro výkonný výbor, že jsem šel na kompetentní místo a zjistil jsem, jak se takové věci dají zjistit. Wiener byl. Wiener je teď pod jiným jménem, ale Šviha Wienerem není. Ze všech důkazů, které mně byly rozhodující, viděl jsem, že je to pravda. Klíma v soukromí – a máme pro to důkazů více – stále svým kamarádům potvrzoval, že Šviha nebyl placen, a totéž Křikava pověděl svým způsobem, když řekl dr. Kramářovi, že Šviha nic nezrazoval. To řekl Kramářovi… Kramář na to mlčí. Toto mlčení je potvrzením, že Křikava řekl pravdu, že Šviha nezrádcoval. Teď to známe: nebyl konfident, nebyl placen.“

Masaryk ve své řeči uvedl, že k pátrání po podstatě Švihovy aféry a k veřejnému vystoupení v jeho prospěch jej přiměla paní Švihová. Vyhledala jej dva dny před procesem společně s pozdějším Švihovým obhájcem dr. Boučkem. „Pro Boha prosila, abych dovolil a strana, aby dr. Bouček alespoň směl vedle dr. Trauba pomáhat v zastupování… Když jsem ji viděl zdrcenou, plačící na kolenou, ruce líbající – ona mi odpustí, když to povím – ve strašném stavu, bylo mně jí líto.“ Vedle tohoto důvodu ovšem – a nepochybně především – hrály velkou úlohu i momenty politické. Profesor Masaryk odhalením pravé podstaty Švihovy aféry připravil své politické soupeře, kteří zinscenovali bombastické odhalení Švihova zrádcování, o ovoce vítězství. Mladočeši zmlkli a jejich další reakce potvrzovaly, že si jsou vědomi pravdivosti Masarykových tvrzení. Sociální demokraté se sice pokoušeli na Masaryka útočit, ale jejich argumenty sklouzávaly na úroveň demagogie: „My jsme si vážili všeho, co Masaryk vykonal pro věc socialismu, ale my půjdeme pevně a bezohledně i přes Masarykovu hlavu… když se stal překážkou dalšího zdravého politického vývoje u nás. My jsme povalili jiné modly v národě, nebude-li vyhnutí, povalíme i modlu Masarykovu i s jeho mučedníkem Švihou,“ napsalo Právo lidu v článku Masarykův zločin.

Masaryk ovšem také bezohledně demaskoval národně sociální stranu: „Neosvědčila se… strana národně sociální. Neosvědčila se tím postupem, jak jednala se Švihou. To jsem řekl nejednou. Také neschvaluji, že Šviha tyto styky udržoval s vědomím rozhodujících osobností strany. To je velká chyba této strany, nejen Švihova,“ prohlásil veřejně ve svém projevu 7. června. Klofáč na Masarykova obvinění reagoval velmi rozpačitě: „Ano, souhlasím s profesorem Masarykem, když nám v případu Švihově vytýká, že jsme příliš podlehli sugesci… a když nežádali jsme předložení všech důkazů a jmenování svědků.“ Tím také jakékoli reakce národně sociální strany na Švihovu aféru skončily a jen na první pohled se může zdát podivné, že nevyužila razantním způsobem Masarykova odhalení ve svůj prospěch. A že nepodnikla ani ten nejmenší krok, aby Švihu v očích veřejnosti očistila a jeho politickou úlohu objasnila. Podíváme-li se blíže do zákulisí celé aféry, vidíme, že také Klofáč osobně a s ním i celá jeho strana měli mimořádný zájem na tom, aby se o Švihovi přestalo co nejdříve hovořit a aby vše upadlo co nejrychleji do zapomenutí.

Předseda národně sociální strany totiž o Švihově aktivitě a jeho spolupráci s následníkem trůnu věděl od samého začátku, ba je možno říci, že Šviha to, co dělal, dělal na jeho pokyn. Až do konce svého života odmítal o Švihovi a jeho kontaktech s Františkem Ferdinandem d‘Este hovořit a podnikal opatření, aby ani ostatní – byť i s odstupem let – záležitost nerozviřovali. Dokazuje to mimo jiné i svědectví tajemníka Československé strany národně sociální Karla Slavíčka, uložené v archivu této strany. V roce 1929 se snažil Klofáče pohnout k pravdivému vylíčení celé aféry: „…připadalo mi hrozným pomyšlení, že Šviha má nésti až do smrti potupné znamení zrádce národa, i když snad je nevinen. Celou noc jsem nezamhouřil ani oka.

Za několik dní jsem mluvil s Klofáčem a… prosil jsem ho, aby svolil k odhalení záhady Švihova případu. Ale Klofáč byl neoblomný, své stanovisko nezměnil a říkal, že je v zájmu Švihova zdraví, aby se znovu případ nerozviřoval. Potvrzoval jen,… že Šviha nebyl konfidentem,“ píše Slavíček ve svých vzpomínkách. Protože jej však celá záležitost nesmírně zajímala, nevzdal se a v roce 1937, již po Švihově smrti, přišel za Klofáčem opět. Ale znovu marně: „Klofáč ani teď nejevil ochotu… Bylo mi smutno, strašně smutno. Klofáč měl mě rád, věděl, že jsem za ním stál za každých okolností po dobu více než třiceti let. Viděl můj smutek a snažil se být milým a srdečným. Ale čím byl laskavější, tím víc to v srdci bolelo. Posléze řekl: ,To by tak mohlo být za třicet let. Ale teď ještě žije mnoho lidí, kteří aféru v roce 1914 prodělali!´

,Za třicet let také z nás už nikdo nebude žít!´ namítl jsem. Klofáč hned na to začal hovor o něčem jiném.

Více jsme už o věci nikdy nemluvili. Měl jsem dojem, že Klofáč nechce, aby se za jeho života o Švihově případu více psalo.“

Nelze se divit, že Klofáč se odhalení pravdy bránil zuby nehty. Byl v celé záležitosti namočen přinejmenším stejně jako Šviha, a kdyby se to dozvěděla veřejnost, jeho politická pověst by – vzdor časovému odstupu – vážně utrpěla.

Arcivévoda František Ferdinand d‘Este se, jak čas plynul a císař František Josef I. stárnul, připravoval k převzetí moci v rakousko-uherském soustátí. Promýšlel bezprostřední kroky, které musí po panovníkově skonu učinit ihned, plánoval však i opatření, která pokládal za nezbytná v dlouhodobější perspektivě. Obklopoval se spolupracovníky, které si vybíral nejen z řad rakouských Němců, ale i z řad příslušníků jiných národů říše. Tak pozvolna vznikal jakýsi mezinárodní mozkový „trust“, který mu měl pomoci řešit problémy monarchie. S jeho členy konzultoval politickou situaci, od nich si nechal předkládat stanoviska a návrhy na řešení situace v jejich zemích. V okruhu následníkových spolupracovníků se jim říkalo „důvěrníci“.

Oblíbenec a rádce budoucího císaře generál Moritz von Auffenberg-Komarow o tom ve svých pamětech píše: „Důvěrníků měl František Ferdinand mnoho…V zahraničně politických záležitostech požíval arcivévodovy důvěry hrabě Czernin… starokonzervativní hrabě Latour byl příslušný v armádních otázkách, hrabě Clam-Martinic v otázkách vnitřní politiky. V záležitostech státního práva to byl jeho skutečný znalec profesor Lammasch, později poslední ministerský předseda starého Rakouska, kdo byl zván k poradám, také Tezner, Bernatzik a Žloger byli posloucháni a čteni…“

Mezi ty, kdož svými informacemi, radami a názory pomáhali arcivévodovi zpracovávat koncepci jeho příští vlády, patřil i slovenský politik Milan Hodža, který s ním – pod krycím jménem Tenax – spolupracoval od roku 1907. Hodža podával následníkovi zprávy ze slovenských politických kruhů, sloužil jako expert v záležitostech uherské a chorvatské politiky, ale také prosazoval své vlastní názory na chystanou reformu monarchie. Jejich jádro je obsaženo v dokumentu, nazvaném „Promemoria“. Své listy neadresoval arcivévodovi přímo, ale zasílal je prostřednictvím jeho vojenské kanceláře, řízené majorem Alexanderem Broschem. Stejně tak s následníkem a jeho úřadem spolupracovali někteří politikové rumunští, chorvatští a maďarští.

Není divu, že František Ferdinand d‘Este chtěl mít podobného důvěrníka, rádce a informátora i mezi českými politiky. A to, pochopitelně, ne z řad bezvýznamných funkcionářů, ale nejraději nějakého důležitého činitele vlivné politické strany, která má nebo v nejbližší době získá v české společnosti dominantní místo. Mladočeši, kteří by logicky – v důsledku svého tehdejšího mocenského postavení v českém politickém životě – připadali v úvahu, pro něj byli nepřijatelní; příliš podporovali politiku dosavadního císaře Františka Josefa I., kterou následník odmítal a k níž se snažil vypracovat vlastní alternativu.

Arcivévoda se o problému zmínil před hrabětem Thunem, svým příbuzným a tehdy také místodržitelem v Čechách. „Kdo by to měl být? No přece někdo z národních sociálů,“ odpověděl Thun bez zaváhání. „To je strana, kterou čeká v Čechách budoucnost!“ Zprostředkováním politických kontaktů pak sám pověřil pražské policejní ředitelství. Hovořil o tom s náčelníkem jeho politického oddělení Chumem, ten pak se svým podřízeným dr. Klímou, který měl následníkovo přání tlumočit Klofáčovi. Klíma jej – náhodou, které pravděpodobně sám trochu pomohl –, potkal na Václavském náměstí a smluvil mu schůzku se svým šéfem. Klofáč si uvědomoval závažnost chvíle i výjimečnost nabídky, kterou mu Chum tlumočil. Vždyť možnost získat budoucího císaře pro spravedlivější chápání situace českého národa a jeho postavení v říši byla zcela mimořádná, lákavá a snad také neopakovatelná. Proto byl ochoten podstoupit i značné riziko s tím spojené a zpočátku dokonce hovořil o možnosti, že by navštívil následníka na Konopišti sám a jednal s ním osobně. Pak si to ale rozmyslil. „Doba ještě není dost vhodná k takové návštěvě,“ řekl. „Pošlu svého důvěrníka, kterému věřím jako sám sobě!“ A o Švihově osudu bylo rozhodnuto. Klofáč se nechtěl kompromitovat a riskovat svou pověst neústupného radikála.

K prvním kontaktům došlo v roce 1910.

Nejednou, když skončilo zasedání říšské rady a čeští poslanci si chtěli po namáhavém dni odpočinout anebo ještě v klidu probrat něco naléhavého, zašli do vídeňské České besedy. Panovalo zde ovzduší takřka domácí a vždycky tu bylo k mání dobré pivo a skvělá kuchyně. Jednou se tam sešli s tehdejším ministrem-krajanem dr. Pacákem, který se ve společnosti dvorního kaplana dr. Dvořáka oddával své oblíbené hře, filkům. Když se rozcházeli, přistoupil prelát ke Švihovi.

„Rád bych si s vámi pohovořil, pane doktore,“ řekl mu tlumeným hlasem. „Nedoprovodil byste mne kousek?“

O doktoru Dvořákovi se vědělo, že patří k blízkým spolupracovníkům následníka trůnu. Šviha, který měl od Klofáče informace o jeho jednání s Chumem, o arcivévodově nabídce a o iniciativě místodržitele Thuna, rázem pochopil, o co půjde.

Nemýlil se. Rozhovor se protáhl až do rána.

Prelát hned v úvodu Švihovi sdělil, že jejich setkání není náhodné, že ministr Pacák je do celého jednání zasvěcen také a dnešní schůzku zorganizoval právě on. Vzhledem ke své funkci a pak také proto, že je členem mladočeské strany, kterou následník nechová v oblibě, se nemůže angažovat sám. Pověřil jej však, aby se Švihou důvěrně promluvil a přesvědčil ho o nutnosti navázat s arcivévodou Františkem Ferdinandem bližší spolupráci. Také on se domnívá, že český národ má nyní jedinečnou příležitost, jak prosadit své požadavky, a je národní povinností každého z nás – bez ohledu na stranickou příslušnost – této příležitosti využít. Šviha váhal, i když znal Klofáčovo stanovisko a jeho předběžný souhlas. Prelát Dvořák znovu a znovu naléhal. „Podívejte se,“ opakoval po několikáté, „mladočeši, zejména doktor Kramář, jdou za císařem Františkem Josefem. Kramář chce hrát vůdcovskou roli i v budoucnosti, ale následník si jej necení, nepočítá s ním už. Uvědomuje si, že říše nemůže v dosavadní formě existovat. Hledá proto i v českém táboře politika, který by jeho program reforem přijal za svůj a podporoval. Již má své důvěrníky nejen mezi Maďary, ale i mezi Rumuny a Slováky, získává je i v dalších národech a je si vědom toho, že s Čechy to bude nejtěžší.“

Šviha šel mlčky vedle starého muže, který mu domlouval se vším zaujetím, a nepochybně myslel také na to, jaká by to byla obrovská možnost i pro něj osobně. Vždyť by se – při troše štěstí – mohl stát i ministrem!

„Nastupuje nový směr!“ vnímal opět prelátův vzrušený hlas.

„Následník a jeho rádci jsou přesvědčeni, že velkou úlohu v českém národě sehrají národní sociálové, a ti by mohli politiku nového císaře podporovat. Mohli byste tím uskutečnit některá důležitá přání národa!“

Noční tma již ustupovala rannímu rozbřesku, když jejich procházka skončila před branou Hotturgu. „Je to nesmírně lákavé,“ řekl Šviha prelátovi zamyšleně. „Ale nemohu takovou úlohu převzít z vlastního rozhodnutí, bez svolení strany.“

„Všichni máme povinnosti k národu!“ řekl mu na to důrazně kněz. „Taková příležitost se těžko naskytne znovu a bylo by škoda ji propást!“ A znovu Švihu zapřísahal, aby se státnického díla příštího císaře zúčastnil.

„Dobrá tedy,“ souhlasil Šviha. „Projednám celou věc s Klofáčem a dám vám vědět. Čestným slovem vám slibuji, že nikomu dalšímu se o našem rozhovoru nezmíním.“

Okamžitě po příjezdu do Prahy pospíchal za předsedou strany.

„Tak už je to tady,“ usmíval se Klofáč. „Opravdu je to velká příležitost, kterou nesmíme promarnit. Podívej, ty víš, že já to dělám s Rusy, a ty se snaž pro Čechy získat co nejvíce přes následníka, vývoj ukáže, která karta vyjde!“

Šviha tedy dal prelátovi Dvořákovi souhlasnou odpověď, ten mu urychleně zařídil schůzku s ministrem. Pacák se tvářil spokojeně.

„Dobře jste se rozhodl,“ řekl mu. „Buďte teď jen trochu trpělivý, následník trůnu si vás vyhledá sám.“

Když se o něco později Šviha zase jednou vracel vlakem z Vídně ze zasedání parlamentu, byl v Třeboni k rychlíku připojen i salonní vůz arcivévody Františka Ferdinanda. Ten měl zřejmě o pohybu svého budoucího spolupracovníka podrobné informace, protože za ním během cesty přišel hrabě Boss-Waldeck a požádal jej, aby se dostavil k následníkovi. Arcivévoda se na Švihu vlídně usmíval, současně si jej však pozorně prohlížel. Nabídl mu místo a začal hovořit. Obsáhlým způsobem mu vyložil své plány a současně navrhl, aby vypracoval memorandum českých požadavků, které musí být opřeny o fakta zejména tam, kde jde o školství a české úřednictvo. Rozmluvu ukončil požadavkem, aby se cítil vázán čestným slovem nikomu se o jejich setkání a rozhovoru nezmiňovat. Když před Benešovem Švihu milostivě propouštěl, měl v něm již nového spolupracovníka. Ten se pustil do práce s nadšením a se vší zodpovědností.

Zpracoval materiál o šesti stech stranách, v němž nastínil možnost přebudování monarchie ve tři samostatné státoprávní celky, z nichž by země Koruny svatováclavské měly stejné postavení jako země Koruny svatoštěpánské. Memorandum tematicky rozdělil do tří částí: v prvé řešil historické problémy zavedení trialismu, ve druhé otázky státoprávní a ve třetí akcentoval hledisko národní. Spis – podle dohody s následníkem trůnu – předal náčelníkovi pražské státní policie Chumovi, který jej dopravil na místo určení.

Za nějaký čas obdržel Šviha pozvání k pražskému policejnímu prezidentovi Křikavovi. Ten mu odevzdal zapečetěnou obálku a zdůraznil, že pochází od následníka. Šviha ji nedočkavě roztrhl a – nevěřícně hleděl na svazek bankovek uvnitř. Bylo v ní deset tisíc korun. Pak odmítavě zakroutil hlavou a položil obálku zpět na ředitelův stůl. „Peníze já nechci, pro peníze jsem to nedělal,“ zdůraznil. Křikava ji ale odmítal vzít zpět. Zavolal si na pomoc svého podřízeného dr. Klímu, bývalého Švihova spolužáka, a společně se jej snažili přesvědčit, aby si peníze nechal. Teprve když opakovaně zdůrazňovali, že odmítnutím arcivévodova daru by všechno pokazil, zasunul Šviha obálku do kapsy s tím, že se ještě poradí.

Když s Klofáčem projednával tuto nenadálou okolnost své spolupráce s Františkem Ferdinandem d‘Este, museli vzít v úvahu ještě jednu skutečnost. Šviha byl z titulu svých politických funkcí také starostou představenstva Okresní nemocenské pokladny v Žamberku. A právě v této době se přišlo na to, že její správce zpronevěřil nějaké peníze, poměrně značnou částku, která se takřka kryla s tím, co Šviha dostal od arcivévody. Zatím oficiálně nikdo nic nepřiznal, ale sociálně demokratický tisk o tom již začal psát a v pokladně měla v nejbližší době proběhnout revize. Národně sociální straně hrozila ostuda a Klofáč spolu se Švihou při promýšlení možností, jak jí předejít, přišli na nápad vyrovnat zjištěný schodek právě následníkovým darem. Šviha si tedy peníze nechal a vložil je do žamberské pokladny.

Po memorandu, které předseda klubu národně sociálních poslanců vypracoval pro následníka trůnu, následovaly další materiály. Opět prostřednictvím pražské policie mu odevzdal vysvětlení vztahu českého národa k vyrovnání s Uhry, úvahy o všeněmectví, o poměru Čechů k Maďarům a další studie. Také deset tisíc korun, které dostal zpočátku, nebyly poslední peníze, které od budoucího císaře přijal. Později obdržel stejnou cestou ještě pět tisíc korun, které odevzdal straně – část z nich dokonce na antimilitaristický fond národně sociální mládeže; jeho dar mládežnický časopis Mladé proudy kvitoval pod značkou „Neznámý dárce“. To ovšem již hraničilo s ironií, neboť Šviha následníkovými penězi podpořil tu nejradikálnější složku národně sociální strany, která Rakousko a zejména jeho armádu a službu v ní odmítala zásadně. Přitom dobře věděl, že následník trůnu je voják tělem i duší a armádu pokládá za nedotknutelnou. A ještě jedna skutečnost zde – a zřejmě i později, při procesu – hrála důležitou úlohu: arcivévoda pochopitelně nedával Švihovi peníze ze svého. Nechával je vyplácet z tak zvaného dispozičního fondu, který spravoval místodržitel Thun; výplaty probíhaly vesměs prostřednictvím pražského policejního ředitelství. Intenzivní a zdálo se, že i plodná spolupráce národně sociálního politika s budoucím císařem dostala vážnou trhlinu v roce 1912, kdy se na něj František Ferdinand vážně rozzlobil, že jako předseda poslaneckého klubu nezabránil obstrukci národně sociálních poslanců proti vojenským předlohám.

Když Národní listy rozpoutaly aféru, ocitl se Šviha ve velmi obtížné situaci. Jako čestný člověk nechtěl porušit dané slovo, a tudíž se dovolávat následníka či Klofáče nechtěl a nemohl. Vláda nezprostila policejní úředníky přísahy a předseda soudu prý měl dokonce instrukce, jak proces řídit. Ještě den před procesem navštívil Švihu hrabě Boss-Waldeck, ten, který jej v rychlíku z Vídně do Prahy k následníkovi poprvé uvedl, a oznámil mu, že arcivévoda trvá na jeho čestném slově s tím, že po návratu z Bosny dá vše do pořádku. Jenže tam na něj čekalo Sarajevo a věci dostaly úplně jiný spád. A Klofáč, který nepochybně zažil nejednu úzkostnou chvilku, když s napětím čekal, jak bude Šviha vypovídat, si zhluboka oddechl.

Celkový dopad Švihovy aféry na českou společnost byl – bez ohledu na skutečnosti tehdy známé – deprimující. Časopis Naše doba v červenci 1914 situaci charakterizoval výstižnými slovy: „V české politice bylo jako na zbořeništi, jako po velkém požáru. Všechny politické a taktické teorie, zásady, hesla leží tu v divokém zmatku pohozeny a ze všeho jakoby ještě vycházel dým. Nikdo neví, co pod tím rumem je pochováno, jen každý něco postrádá. A aby obraz byl úplný, stojí kolem politické strany a hádají se, kdo to vše zavinil, kdo na boji, na požáru, má nejvíce viny…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O trůn a lásku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.