Hana Marie Körnerová: Andělská tvář II.

Vydání druhé, v Baronetu první

Copyright © 2019 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2293. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1176-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1177-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Hana Marie Körnerová

ANDĚLSKÁ TVÁŘ

II.

1

Jaro 1870

Kočár překonal táhlé návrší a otevřenou bránou vjel do zámecké zahrady. Kočí několikrát zapráskal bičem a spřežení zrychlilo. Pod koly zaskřípěl drobný štěrk, jímž byla vysypána příjezdová cesta. Všechny ty zvuky měly okamžitou odezvu. Z přízemí od kuchyně vyběhlo několik služebných, z okna v prvním patře vyhlédla bílá hlava starého majordoma a zpoza domu s hlasitým štěkáním vyrazily dvě černé dogy. Ty také doběhly ke kočáru jako první a s radostným kňučením skákaly na dvířka.

„Pan hrabě se vrátil!“ křikla mladá panská k otevřeným dveřím čeledníku. „Už jsou tady!“

Během chvilky bylo prostranství před schodištěm plné služebnictva. Než kočár elegantním obloukem zajel před klenutý vchod, stáli všichni ve vzorném špalíru.

Poslední dorazil majordomus Ludvík. Přestože musel po schodech běžet, vypadal stejně dokonale jako vždycky. Upnutý kabát bez jediného záhybu, důstojná hříva bílých vlasů, vrásčitá tvář. Jen oči prozrazovaly radost. Ve chvíli, kdy kočár zastavil, přistoupil k němu a otevřel dvířka. „Vítejte doma, pane Filipe. I vy, madam.“

Zručně vyklopil stupátko a ukročil stranou.

Hrabě Filip de Mornay seskočil na zem a pomohl vystoupit své ženě.

Služebnictvo se uklonilo.

Charlotta přelétla pohledem tváře, v nichž se zračilo radostné očekávání, a vlídně se usmála. „Je příjemné být zase doma.“

Filip na ni rychle pohlédl. Po celou dobu pařížského pobytu ani jednou nezačala sama hovořit o Mornay, ale teď vypadala, že svá slova myslí vážně. Byli zpátky. Ať chtěla nebo nechtěla, Mornay bylo jediným domovem, který měli. Pět měsíců v Paříži nenávratně skončilo.

Z kočáru opatrně a důstojně vystoupila Charlottina společnice madam Richertová a za ní zcela bez důstojnosti seskočila mladičká komorná Nicol. Na Ludvíkův nenápadný pokyn služebnictvo začalo odnášet zavazadla a Filip se musel přivítat s nadšenými psy domáhajícími se pohlazení. On cítil skutečnou radost, že je už zase doma, Charlotta se snažila jen kvůli němu. Věděl, že Mornay pro ni nikdy nebude domovem v pravém slova smyslu. Staré zdi ukrývaly příliš mnoho temných tajemství, která jim před rokem téměř zničila život.

Zámek Mornay, rozlehlé sídlo starého šlechtického rodu tyčící se vysoko nad údolím. Z jedné strany zahrada plná slunce a kvetoucích keřů, z druhé propast a strmé černé skály, jako by je uťala ruka obra. Když se člověk vyklonil z oken v zadním traktu, ani za slunečného dne nedohlédl až dolů. Dno propasti se skrývalo mezi pokroucenými borovicemi a slizkými kameny, z nichž dýchal chlad. Ten dvojí odlišný pohled, ona podivná rozpolcenost jako by se přenesla i na dům. Levé křídlo s vysokými okny, vznosným dvoukřídlým schodištěm a bílou balustrádou kolem terasy působilo harmonicky a vlídně, pravé křídlo, v němž se Filip po léta ukrýval před světem, mělo slepá okna, omšelou omítku a všechny dveře v přízemí zatlučené prkny. Přestože již neskrývalo žádné tajemství, čišelo z něj stále cosi zlověstného. Od Raoulovy smrti uplynul už rok, ale na všem pořád ležel jeho stín. Nikdy o něm nemluvili. Aniž se dohodli, Raoulovo jméno mezi nimi ani jednou nepadlo. Ale lidé v širokém okolí nezapomněli. Dokonce se našli takoví, kteří ani po soudním procesu, v němž vyšly najevo Raoulovy zločiny, nevěřili v jeho vinu. Vždyť býval tak milý, společenský, zábavný a velmi pohledný. Plavovlasý mladík s andělskou tváří a bezelstnýma modrýma očima. Ti, kteří se zúčastnili soudního jednání, ti pravdu znali. Ti, kteří se ji dovídali jen z doslechu, ti neuvěřili. Filip už dávno pochopil, že pravda je jedna věc a veřejné mínění druhá. Sklízel plody svého podivného osamělého života ještě dlouho potom, co všechno skončilo. Dvacet let ho považovali za vyvrhele a osnovatele všeho zlého, co se na Mornay dělo. Jak by si mohli za pouhý jeden rok odvyknout.

Město Saint Michel k němu zaujalo opatrný postoj. Stýkali se s ním, ale tak docela mu nedůvěřovali. Po Raoulově smrti zdědil titul i majetek Mornayů. Z opovrhovaného zloducha se stal prvním mužem v Saint Michel a okolí. Oženil se se Charlottou a znovu jí dal jméno, které kvůli Raoulovi už nechtěla nosit. Po soudním procesu všichni věděli, že její manželství bylo formální, ale přesto pro ně byla jeho vdovou. Vdovou, která se provdala za svého švagra, s nímž měla ještě před svatbou velmi důvěrný vztah.

Pochopila dřív než on, že není možné udělat za minulostí tlustou čáru. Minulost si ponesou navždy s sebou. Snad kdyby mohli začít někde jinde… Ale Mornay bylo jeho život. A vždycky bude. Sídlo předků. Možná ponuré, ale úctyhodné. Dokud nepřišel Raoul…

Filip nikdy nechtěl žít jinde a Charlotta to věděla. Přizpůsobila se kvůli němu, protože ho milovala. Ale doopravdy šťastná tady nebyla. A možná nikdy nebude.

Filip zahnal nepříjemné myšlenky, nabídl Charlottě rámě a po širokém schodišti ji odvedl do domu.

Paní Richertová se omluvila ještě před svačinou, dlouhá cesta ji unavila a ona toužila po klidu svého pokoje. Charlotta brzy odešla také, přestože byla mnohem mladší, i na ní se několikadenní cestování podepsalo. V posledních týdnech se necítila dobře, často ji bolela hlava a ještě ke všemu jí začaly otékat nohy. Věděla, že je nemocná, ale Filipovi neřekla nic, nechtěla kazit poslední dny pařížského pobytu. Před pěti měsíci si pronajali malý dům na pravém břehu Seiny, denně jezdili na projížďky, do divadel, do společnosti. Těšilo ji ukazovat Filipovi Paříž svého dětství a dospívání, Paříž oněch šťastných, bezstarostných let, kdy všechno bylo tak samozřejmé a příjemné, neboť byla dcerou zámožného soudního úředníka ve vysokém postavení. Tehdy ji vůbec nenapadlo, že všechno se může změnit v jediném okamžiku. Teď objevila spoustu starých přátel, s nimiž se po otcově smrti přestala stýkat, protože se styděla za ubohé poměry, v nichž se s matkou ocitly. Tenkrát se chtěla vyhnout soucitu, možná útrpnosti. Dnes bylo všechno jinak. Vrátila se provdaná za muže, kterého milovala. Pro pařížskou společnost to byl dobře vyhlížející a velmi slušně situovaný muž ze starého šlechtického rodu. Nikdo neznal ponurou minulost jeho bratra, nikdo netušil, s jakým skandálem je jméno Mornayů spojováno v odlehlém Saint Michel. Její znovuobjevení přátelé ho přijali mezi sebe a Charlotta s trochou údivu zjistila, že dříve nemluvný Filip dokáže být příjemným a vyhledávaným společníkem. V Paříži se poprvé zbavila pocitu stísněnosti, který ji na Mornay nikdy neopouštěl. Poprvé byla skutečně šťastná. Prožívali líbánky, které si po svatbě nemohli dovolit, tady byli jen oni dva, v domě, kde nestrašil Raoulův duch.

Jediným smutným stínem jejich pobytu byly vzpomínky na matku. Ještě pořád se nedokázala smířit s její smrtí. Ještě pořád to bolelo. Pečlivě se vyhýbala místům, kde spolu v posledních letech žily, protože tam byly všechny ty děsivé události spojené s její smrtí stále živé. Před rokem doufala v zázrak, chtěla věřit, že matku nakonec najdou živou. Filip jí tehdy sliboval, že spolu odjedou do Paříže a budou ji hledat. Ale než to stačili udělat, bylo tělo paní Colierové nalezeno na opuštěném pozemku nedaleko jejího bytu. Někdo ji probodl a zahrabal pod hromadu suti. Identifikovali ji podle oblečení a medailonku, který měla na krku. Tenkrát jel do Paříže jenom Filip, chtěl ušetřit Charlottu bolesti. Vyšetřování bylo uzavřené, nedalo se zjistit, kdo ubohou paní zavraždil, ale Charlotta i Filip věděli své. Raoul a jeho lovčí Pierre přece tenkrát odjeli do Paříže a umlčeli svědka, který mohl ohrozit jejich plány. Nemohl to být nikdo jiný. Kdyby se jednalo o loupežnou vraždu, nezůstaly by mrtvé žádné šperky. Paní Colierová draze zaplatila za dceřin „výhodný“ sňatek.

Charlotta se prudce posadila. Ne, nedokáže myslet na matku a odpočívat přitom. Ne, dokud ji tísní pocit viny. Přestože nemohla její smrti zabránit, neustále se z ní obviňovala. Kdyby nebylo jejího zaslepeného citu k Raoulovi… Jak jen mohla být tak naivní a netušit, co se kolem ní děje.

„Nespíš?“

Neslyšela Filipa vstoupit, a když promluvil, vyjekla leknutím. Snažila se to zamaskovat, ale on dobře věděl, co ji děsí. I když byl Raoul mrtvý, ona byla stále ve střehu a podvědomě očekávala, že se někde objeví.

„Nechtěl jsem tě polekat.“

„Ne, to nic.“

„Zůstaň ležet,“ zarazil ji. Posadil se k ní na pelest a vzal ji za ruku. „Poslal jsem pro doktora.“

„Proč? Nic mi není.“

„Nelži, Charlotto, už v Paříži jsem si všiml, že nejsi ve své kůži. A cestou se tvůj stav ještě zhoršil. Proč jsi mi nic neřekla?“

Pokusila se o úsměv. „Nic to není. Jen obyčejná únava.“

„Charlotto, nedělej mi to! Tvoje nedůvěra mě od tebe vzdaluje.“

Stiskla mu pevně ruku. „Filipe, tak to není, jen jsem ti nechtěla přidělávat starosti. Přejde to samo, uvidíš.“

„Nebudu na to spoléhat. Doktor přijede ještě dnes odpoledne. Ty si teď pěkně lehneš a Nicol ti přinese sklenici teplého mléka. Budeš odpočívat a lenošit, dokud mi doktor nepotvrdí, že jsi skutečně v pořádku.“

Povzdychla si, ale jeho starost ji těšila. Bylo příjemné být hýčkanou ženou, zvlášť když si podobného zacházení v životě příliš neužila.

„Ty odcházíš?“ zeptala se, když jí pustil ruku a zdvihl se.

„Musím projednat s Ludvíkem a se správcem všechny záležitosti posledních pěti měsíců.“

„Vždyť jste si neustále dopisovali. Co byste mohli projednávat tak důležitého?“

Usmál se. „Je toho spousta, věř mi.“

„Hned první den?“

Zasmál se nahlas. „Ty mě zdržuješ, Charlotto. Má to snad nějaký skrytý důvod?“

„Když jsi tady, cítím se mnohem lépe. Neodcházej.“

Díval se na její půvabnou tvář, která se začala pokrývat ruměncem. Neuměla si říkat o něžnosti; přestože spolu byli už rok, nedokázala se v milostných záležitostech úplně zbavit ostychu a iniciativu nechávala vždycky na něm. I proto se cítil spíš jako milenec než manžel. A pokládal to za vzrušující.

„Možná kdybys mi udělala trošku místa…“

Okamžitě se odsunula stranou. Shodil kabát a položil se vedle ní.

„Teď ležíš zase moc daleko.“

Přisunula se zpátky a vklouzla mu do náruče.

„Opravdu je ti líp?“ zeptal se po chvíli tiše.

„Mnohem.“

Byla sladká a neodolatelná. Hruď pod krajkovou košilí se jí rychle zdvihala s dechem, tváře měla růžové a oči se jí leskly. Připadala mu jako ta nejkrásnější a nejzdravější žena pod sluncem. A nekonečně žádoucí.

„Není na to trošku brzy?“ zeptala se tichounce, když jí začal rozepínat košili, ale neznělo to příliš upřímně.

Potlačil úsměv. „Ujišťuji tě, že ne.“

Nicol se sklenicí mléka na podnose tiše otevřela dveře. Nebyla si jistá, zda paní Charlotta nespí. Opatrně nahlédla dovnitř, zarazila se, rychle couvla a pak co nejtišeji dveře zase zavřela.

„Copak?“ zeptala se kuchařka, když ji zahlédla vracet se s plnou sklenicí zpátky. „Není to mléko dobré? Nebo paní potřebuje něco jiného?“

Nicol vrátila mléko do spíže a zavrtěla hlavou. „Myslím, že paní teď nepotřebuje vůbec nic.“

„Tak co, doktore?“ Filip se zdvihl z křesla a spěchal lékaři vstříc. Půlhodina čekání na lékařův návrat mu připadala nekonečná. „Co je s ní? Je to jen únava z cesty?“

„Ne, není.“ Doktor odložil kufřík na stolek a zpříma mu pohlédl do napjaté tváře. Tyhle chvíle míval rád. Patřily v jeho povolání k těm nejmilejším.

Filip se zprudka nadechl. V očích se mu objevil strach. „Je to vážné?“

„To nejvážnější,“ řekl doktor a už nedokázal zadržet úsměv. „Budete otcem, pane hrabě. Gratuluji.“

Filipova tvář se rozzářila. Uchopil doktorovu ruku a začal jí potřásat. „Děkuji, doktore, moc vám děkuji.“ Jeho stisk byl mimořádně silný a lékař měl co dělat, aby zachránil prsty před rozmačkáním.

Doma pak s trochou údivu vyprávěl manželce, že jen málokdy viděl výraz tak čisté a nefalšované radosti. Navíc u člověka, jakým byl v očích místní společnosti hrabě Filip. Muž, který na veřejnosti zachovával kamennou tvář a kterého nevyvedl z míry ani soudní proces, v němž mu šlo o hrdlo. V tomto jediném okamžiku se přestal ovládat a dal průchod svému štěstí.

„Ludvíku! Nicol! Koňak! Ten nejlepší!“

Do dvaceti minut věděli všichni na zámku, že Charlotta bude chovat, do dvaceti čtyř hodin se to rozkřiklo po celém Saint Michel.

Když se zpráva donesla ke slečně Margot Pinaudové, dosud svobodné dceři místního soudce, vyvolalo to hotovou bouři. Slečna Margot, dřívější Charlottina přítelkyně a od požáru na Mornay její úhlavní nepřítelkyně, vyslechla novinku v kroužku odpoledních hostů. Přešla ji pohrdavým mlčením, ale když návštěvy odešly, zhroutila se. Nakonec dostala hysterický záchvat, rozbila několik váz a vyslovila tolik neslušných slov, že by se její zpovědník musel červenat.

Charlotta bude matkou, porodí příštího dědice rodu Mornayů a upevní tím své postavení! To byl další pohár utrpení, který Margot musela vypít. Od Charlottiny svatby uplynul už rok a ona se tajně kochala nadějí, že ta unylá holka bude neplodná. Bylo by to přece spravedlivé. Nemohla mít všechno, když jí, Margot, osud nenadělil dohromady nic. Byla sice nekorunovanou královnou saintmichelské společnosti, ale přesto nesehnala odpovídající partii. A roky jí rychle ubíhaly. Navíc po loňské blamáži s falešným soudním svědectvím řady jejích nápadníků silně prořídly. Margot se od té doby zoufale snažila, aby nad Charlottou zvítězila. Alespoň v něčem. Teď už neměla šanci. Charlotta byla bezpečně vdaná a čekala dítě. Už nikdy ji nemůže předstihnout. Tak vysoko postaveného manžela jen těžko sežene, a než se sama stane matkou, pokud se jí vůbec stane, uplynou dlouhé roky.

Madam Pinaudová si nevěděla s dceřiným záchvatem rady, a tak musela pozdě večer poslat pro doktora.

2

Léto 1870

Zámecké nádvoří se to ráno hemžilo lidmi. Nejnápadnější skupinku tvořili uniformovaní vojáci na koních, za nimi se marně snažil seřadit do jakéhos takéhos šiku houf ozbrojených dobrovolníků. Vedle nich postávaly rozčilené manželky a matky, všeobecný zmatek zvyšovaly děti pobíhající kolem. Ozývaly se povely, bujaré výkřiky i pláč.

Charlotta sledovala ten chaos z okna a srdce se jí svíralo obavami. Úpěnlivě se snažila oddálit okamžik loučení. Ze svého místa dobře viděla na Filipa vydávajícího rozkazy.

Nesmím plakat, říkala si v duchu, nesmím plakat alespoň do jeho odjezdu. Aby si nemyslel, že mám strach…

Měla strach už od chvíle, kdy se dověděla, že Filip se svým oddílem půjde do války. Už na jaře se v Paříži mluvilo o tom, že je válka s Pruskem na spadnutí, všude panovalo nadšení, všude se halasně připíjelo na vítězství. Císař Napoleon III. zatoužil vydat se ve stopách svého velkého strýce a pokořit Prušáky. Muž, který zdědil slavné jméno, nikoli však odpovídající schopnosti, se rozhodl postavit do čela armády.

Charlottu na jaře při zmínkách o válce vůbec nenapadlo, že by se jí ta záležitost mohla týkat osobně. Filipa nikdy nespojovala s válkou, patřil k Mornay, ne do uniformy. Když pochopila svůj omyl, bylo už pozdě. Celé tři týdny se rovnou pod jejími okny konaly přípravy, dobrovolníci se cvičili ve střelbě i v boji muže proti muži. A Filip jim velel.

Najednou to byl zcela jiný člověk. V očích mu plálo nadšení, které s ním v žádném případě nemohla sdílet.

Dítě, jako by vycítilo její napětí, se prudce pohnulo. Položila si obě ruce na břicho a konejšivě je hladila, dokud prudké pohyby neustaly.

„Neboj se, válka potrvá jen pár dní,“ řekl jí před týdnem Filip. „Než se náš syn narodí, budu už dávno doma. Budu s tebou. Věř mi.“

Věřila mu, ale na klidu jí to nepřidalo. Muži a jejich nadšení pro válku to bylo něco, co žádná žena čekající doma s novým životem pod srdcem nemohla pochopit.

„Co když tě zabijí nebo zraní?“ zeptala se tehdy. „Co si pak počnu? Sama na Mornay?“

Bílé zuby se mu zaleskly v pobaveném úsměvu. „Mně se smrt vyhýbá, Charlotto, to přece víš. Jen tu pěkně odpočívej a s ničím si nedělej starosti. Máš tu paní Richertovou, Ludvíka, Nicol a všechny ostatní. Doktor mi slíbil, že se na tebe každý týden přijede podívat. Jen buď opatrná na našeho syna.“

Od samého začátku mluvil o dítěti jako o synovi a Charlottu občas se zatrnutím napadlo, jak bude reagovat, když to syn nebude. Ale na takové úvahy bylo dost času, teď šlo o mnohem vážnější věci.

Muži na nádvoří se konečně seřadili, halas pomalu utichal, bylo slyšet jen občasné zavzlykání některé z žen.

Charlotta stála na svém místě jako socha, oči upřené na Filipa. Vzhlédl a jejich pohledy se setkaly. Seskočil z koně a hodil uzdu Ludvíkovi. „Počkejte!“

Odstoupila od okna a vydala se mu naproti. Setkali se na vrcholu schodiště, viděla, jak k ní běží, bral schody po dvou, černé vlasy mu vlály kolem obličeje, oči se leskly. Byl ztělesněním neporazitelné síly, mladý, nedočkavý, plný odhodlání. Tak jí utkvěl v paměti. Poslední okamžik předtím, než ji sevřel do náruče a políbil. „Moje lásko.“

Křečovitě se k němu přimkla a ruce zaťala do tvrdého sukna uniformy. Chtělo se jí křičet: „Neodcházej!“, ale místo toho jen přidušeně řekla: „Vrať se mi!“

„Vrátím se. Neměj strach. Budu ti psát každý týden. Slibuji.“

Bolela ji nedočkavost v jeho očích, která poprvé nepatřila jí, ale tomu nepřátelskému a nebezpečnému, co ho čekalo.

Seběhl ze schodů a ona spěchala k oknu, aby ho ještě spatřila.

Už seděl na koni a vydával rozkaz k odjezdu.

Oddíl spořádaně vyrazil dolů k bráně, jezdci jako první, pěšáci rázným krokem za nimi. Ženy zůstaly na nádvoří, děti běžely vedle pochodujících a nadšeně mávaly. Odkudsi z přízemí bylo slyšet zoufalé vytí Filipových psů, které musel Ludvík hned ráno zavřít, protože dobře vycítili, že je pán opouští.

Dole v bráně se Filip ještě otočil a zamával kloboukem, ale Charlotta ho přes slzy viděla jen jako rozmazanou skvrnu. Než si stačila osušit oči, byl oddíl pryč.

Vzlykající hlouček žen přešel ke kuchyňskému vchodu, kde služebnictvo na Filipův rozkaz vydávalo rodinám dobrovolníků výslužku – mouku, olej, cizrnu.

Charlotta zavřela okno a bezradně zůstala stát uprostřed pokoje. Její život byl najednou prázdný, nedokázalo ho vyplnit ani dítě, které čekala. Bez Filipa jí bylo jen půl. Odjel teprve před pěti minutami a jí se už zoufale stýskalo. Netušila, jak přežije další týdny, možná měsíce…

Dveře se tiše otevřely a na prahu stanula paní Richertová se soucitným výrazem ve tváři. Předtím se držela v pozadí, chtěla těm dvěma poskytnout co nejvíce soukromí k loučení. Teď ale věděla, že jí bude zapotřebí. Jediný pohled na Charlottinu uplakanou tvář ji ujistil, že přišla právě včas. Konejšivě svou mladou paní objala a Charlotta se na jejím rameni usedavě rozplakala. „Co si tu bez něj počnu, paní Richertová?“

„Nebojte se, má drahá, spolu všechno zvládneme. Než se nadějete, budou zase zpátky. Slyšela jste, to ani není válka, ale spíš takový velký výlet. Vždyť máme obrovskou převahu. Těch pár Prušáků utlučou naši holýma rukama. Všichni mají největší strach z toho, že se k pořádné bitvě ani nedostanou a že válka skončí dřív, než začne. Pojďte, půjdeme se projít do zahrady, je krásný den a vám i děťátku udělá procházka dobře.“

Charlotta si utřela oči a poslušně ji následovala. První den odloučení od Filipa právě začal.

3

Kočár zvolna jel po písčité cestě mezi dávno pokosenými loukami. Zlátnoucí listí na stromech nezapřelo odcházející léto, krajina dýchala nostalgií dosud jen tušeného podzimu. Od Filipova odjezdu uplynul skoro měsíc.

Charlotta vyhlížela z okénka, ale krajinu ubíhající kolem kočáru sotva vnímala. Myšlenkami byla daleko odtud, u Filipa, který byl se svým oddílem zařazen do pluku generála Monteina a touto dobou zřejmě pochodoval vstříc pruské armádě. Poslední dopis od něho dostala včera a četla ho tolikrát, že už ho znala nazpaměť. Příliš se nelišil od těch předešlých; byly stejně stručné a plné optimismu. O vojenských záležitostech se příliš nezmiňoval, zajímaly ho jen novinky z Mornay a její zdravotní stav. Už včera mu odepsala a dnes Ludvík dopis odeslal. Neměla dohromady o čem psát, život na Mornay plynul poklidným tempem a ona sama žila v jakémsi vzduchoprázdnu ohraničeném vysokým těhotenstvím a Filipovými dopisy. Do společnosti už nechodila, v doprovodu paní Richertové navštěvovala jen nedělní mše v Saint Michel; kostelu v Sautet se od Raoulovy smrti důsledně vyhýbala.

„Měly bychom se vrátit,“ řekla paní Richertová a přetrhla tak nit Charlottiných vzpomínek na Filipa. „Je už spousta hodin a za chvíli se bude stmívat.“

Charlotta pohlédla na rudnoucí nebe. „Máte pravdu, vrátíme se.“

Zaklepala na stěnu kočáru. „Otočte, jedeme domů.“

„Tady se otočit nemůžu, madam,“ namítal kočí. „Cesta je příliš úzká, musím dojet až dolů na křižovatku.“

Paní Richertová se zamračila. „To je daleko, sjeďte na louku a otočte se přímo tady.“

„Madam, to opravdu nejde, jsou tu moc hluboké příkopy, kočár by se mohl převrátit.“

„Dobře, jeďte dolů na křižovatku,“ ukončila debatu Charlotta. „Ta chvíle zpoždění nám neublíží.“

Netušila, jak hluboce se mýlí.

Kočí popohnal koně a ti vyrazili klusem. Byli asi v polovině cesty ke křižovatce, když se za kočárem ozval dusot, drnčení kol a hlasité výkřiky. První je zaslechl kočí, a když se otočil, spatřil dvě otevřené kolesky, které spolu na úzké cestě závodily. V nich sedělo asi šest mladých lidí, synů a dcer z vysoké saintmichelské společnosti. Kolesky neřídili kočí, ale dva prostovlasí mladíci. Oba usilovně práskali bičem a pobízeli pádící spřežení k ještě rychlejší jízdě.

„Proboha,“ zamumlal Charlottin kočí zděšeně. „Vždyť se na té úzké cestě zabijí.“ Sám popohnal koně, aby těm mladým bláznům ujel, ale těžký zámecký kočár se nemohl lehkým vozíkům rovnat. Doháněly ho každým okamžikem.

Charlotta s paní Richertovou, poplašené nečekaným zrychlením, se vyklonily z okénka. „Okamžitě zpomalte!“ křičela paní Richertová. „Chcete snad paní hraběnce ublížit? Zbláznil jste se?“

„Já ne, madam, ale ti za námi asi ano.“

Obě ženy se ohlédly a spatřily rychle se přibližující kolesky.

„Můj bože,“ vydechla paní Richertová zděšeně, „vždyť do nás narazí.“

Charlotta se jednou rukou pevně zachytila okénka, druhou si přitiskla na vystouplé břicho, aby zmírnila otřesy. Ve tváři byla bledá jako stěna.

„Zastavte a nechte je předjet!“ křikla na kočího.

„Madam, to nejde. Tady se dva kočáry vedle sebe nevejdou.“

Paní Richertová se vyklonila z okénka a začala divoce mávat na ty vzadu. „Zpomalte!“ křičela ze všech sil na mladíka v první kolesce. „Slyšíte! Okamžitě zpomalte, než způsobíte nějaké neštěstí!“

„Budu ji muset poslechnout,“ obrátil se mladík k rozjařené společnosti za svými zády. „Má pravdu, cesta je moc úzká.“

„Neposlouchej ji,“ zaječel ženský hlas. „Přidej, nebo nás Lombardovi doženou!“

Paní Richertová i v napjaté situaci poznala hlas Margot Pinaudové.

„Jen přidej, zbabělče. Vsadila jsem si na naše vítězství.“

„Neblázněte, dost už!“ Ozval se další ženský hlas, v němž zazněla panika. „Převrátíme se. To před námi je kočár hraběnky de Mornay.“

„Vy ubožáci!“ Margot Pinaudová se nečekaně vztyčila na sedadle, vytrhla překvapenému mladíkovi bič a začala jím švihat pádící koně. „Já nikomu z Mornay ustupovat nebudu.“

Koně vyděšení ranami se vzepjali a vyrazili po úzkém zbytku cesty mezi Charlottiným kočárem a hlubokým příkopem. Ve chvíli, kdy spřežení míjelo okénko, zahlédla Charlotta Margotin vítězný úsměv. Nic víc už nestačila. Vzápětí se ozvala dutá rána následovaná praskotem drceného dřeva a bolestnými výkřiky. Kočár se prudce naklonil a v příštím okamžiku sklouzla jeho kola do hlubokého příkopu. Koleska s odtrženou postranicí prolétla kolem a pokračovala ve zběsilé jízdě.

Kočár několik nekonečných vteřin balancoval na vysoké hraně příkopu a pak se převrátil. Jeden z koní se utrhl a pádil pryč, druhý se zmítal ve spletených otěžích a smýkal převrženým kočárem, dokud se také neosvobodil.

Kočí hned při prvním nárazu vylétl z kozlíku a dopadl stranou do louky. Až na drobné škrábance a zhmožděniny se mu nic nestalo a teď celý vyděšený rychle kulhal ke kočáru, aby zjistil, co je s paní hraběnkou a její společnicí. Mezitím zastavila na cestě druhá koleska a z ní se vyhrnuli stejně vyděšení pasažéři. Měli to k převrženému kočáru blíž a kočí spatřil, jak se snaží otevřít dvířka. Jeden z mladíků vyskočil nahoru a vzpříčená dvířka odtrhl. Naklonil se dovnitř, ale vzápětí se napřímil bledý jako stěna.

„Proboha, ona je mrtvá,“ zaslechl kočí jeho hlas podbarvený panikou.

Jakási slečna s výkřikem omdlela, ostatní si vyměnili pohledy plné děsu. Bláznivá honička se v několika vteřinách změnila v tragédii.

„Dočista mrtvá,“ opakoval mladík a kočímu se zatmělo před očima. Ježíši, blesklo mu hlavou. Jak já to vysvětlím hraběti Filipovi.

4

Tlumené hlasy narážely na zeď Charlottina vědomí; byly neodbytné a stejně burcující jako bolest, která jí trhala tělo v půli.

Na nekonečně dlouhý okamžik se ocitla zpátky v minulosti, před vnitřním zrakem se jí zjevil Raoul se svým andělským úsměvem a krutýma očima. Zabil mě, blesklo Charlottě hlavou. Proto ta strašlivá bolest. Bodl mě nožem do břicha a teď jím otáčí, aby mě dorazil…

Představa byla tak děsivá, že zoufale vykřikla jméno toho, který ji vždycky před Raoulem chránil. „Filipe! Filipe! Pomoz mi!“

Bolest ještě zesílila a stala se nesnesitelnou. „Filipe! Kde jsi?“

Měla pocit, že křičí ze všech sil, ale ti, co se nad ní skláněli, zaslechli jen nepatrné ševelení, které sotva přešlo přes sevřené rty.

„Probrala se. Díkybohu.“

Poznala Ludvíkův hlas, i když zněl podivně roztřeseně.

Bolest nepolevovala, vystřelovala z rozbolavělého těla až do hlavy, kde jiskřila jako rampouchy probodávající ostrou špicí zmučený mozek.

„Filipe!“

„Volá ho, chudinka, pořád ho volá.“ To byl hlas komorné Nicol prosáklý pláčem. „Pane doktore, přežije to?“

„Musíme doufat. Podařilo se mi zastavit krvácení, ale je strašně slabá. Navíc má přeražená žebra a ta jí ztěžují dýchání.“

„Já jí přidám pod hlavu polštář.“ To byla zase Nicol. „Uleví se jí.“

„Ne! Musí mít nohy výš než hlavu. Podložte ještě tu postel. Jestli nám začne znovu krvácet, nezachráníme ji.“

„Co máme udělat, pane doktore?“ Ludvíkův hlas zněl ještě roztřeseněji. „Řekněte! Uděláme pro ni cokoli.“

„Teď se můžete jen modlit,“ odpověděl doktor tiše a trpce. „Teď už je to na vůli Boží, já udělal všechno, co bylo v mých silách. Víc žádný smrtelník nesvede.“

Charlotta vnímala hlasy, ale ještě pořád si nebyla vědoma, že hovoří o ní. Všechno bylo neskutečné a vzdálené. Teprve když plačící Nicol řekla: „Byl to chlapec, viďte, pane doktore?“ začal jí mozek fungovat. Představa Raoula vrážejícího jí nůž do břicha zmizela, zmínka o chlapci ji přinutila zdvihnout ruce a obejmout vystouplé břicho, které v posledních měsících stále chránila. Chlapec! Její a Filipův syn!

Břicho však nebylo vystouplé, ale ploché, a jí se v tu chvíli zmocnila taková hrůza, že otevřela oči dokořán v úpěnlivé naději, že všechno, co slyšela a cítila, patří ke snu, z něhož se může probudit. Ale sen nezmizel, viděla hlavy Ludvíka, Nicol a doktora, viděla jejich pohledy a ty jí prozradily pravdu. Z očí se jí vylily slzy zoufalství, stékaly jí po tvářích a sevřely hrdlo křečí.

„Madam, nesmíte plakat, nesmíte se vysilovat.“ Nicol poklekla k její posteli a hladila ji po čele jako matka konejšící nemocné dítě. „Neplačte, madam, všechno bude zase dobré, uvidíte, všechno se obrátí k lepšímu… Jenom neplačte…“ Pokoušela se o statečný tón, ale z očí se jí přitom řinuly stejné slzy jako Charlottě.

„To stačí,“ řekl doktor přísně. „Zbytečně ji rozrušuješ. Běž, vrať se ke své práci.“

„Přece ji tady nemůžu nechat…“

„Jen běž, já tady zůstanu celou noc. Dám jí něco na spaní a proti bolesti. Musí odpočívat, aby nabrala síly. Ludvíku, vy běžte také, je zbytečné, abychom tu bděli všichni. Kdyby bylo třeba, zavolám vás, nemějte strach.“

Charlotta cítila, jak se řezavá bolest v břiše vrací v silnějších a silnějších vlnách. Tiše zasténala a doktor řekl konejšivě: „Už to bude. Dostanete něco dobrého na spaní, uleví se vám.“

Poslušně pootevřela rty a do hrdla jí steklo trochu trpké tekutiny. Spolkla ji a po chvíli cítila, jak bolest pomalu odplouvá a vědomí se zamlžuje. Bylo to příjemné, lék otupil ta nejbolavější místa na těle i v duši.

Poslední, co před usnutím viděla, byl doktorův soucitný, laskavý pohled.

Budila se vždycky jen na několik minut a neměla ponětí, jak dlouhá doba mezitím uplynula. Vnímala okolní svět rozmazaně a neurčitě, mozek jí pracoval pomalu, což bylo vzhledem k posledním událostem nanejvýš milosrdné. Občas slýchala hlasy, občas vídala doktora nebo Ludvíka s Nicol, občas kuchařku Josefu či některou ze služebných. Někdy tam seděly dvě nebo tři a tlumeně spolu hovořily. Zaslechla vždycky jen úryvky, ale postupně si z nich složila celou mozaiku. Nejtrpčím bodem v ní bylo jméno Margot Pinaudové.

„…hnala prý koně jako šílená,“ líčila polohlasně kuchařka. „Křičela, že nikomu z Mornay neustoupí. Dost lidí ze Saint Michel si myslí, že chtěla naši paní zabít. Stará Pinaudová ji odvezla někam k příbuzným, protože se s ní neodvážila vyjít na ulici. Hned nazítří po tom neštěstí jim někdo vytloukl všechna okna.“

„To je hodně málo,“ odpověděla panská nenávistně. „Já bych tu ničemnou potvoru nejradši uškrtila za všechno zlo, co už naší paní způsobila.“

Charlotta tiše zasténala. Služebné okamžitě zmlkly a spěchaly k ní.

Pokoušela se posadit, ale tím je vylekala. „Madam, musíte ležet, doktor to nařídil. Nechcete napít?“

„Ne. Zavolejte mi… paní Richertovou. Kde je?“ Charlottin hlas zněl tence a lítostivě jako hlas dítěte, které v úzkosti volá matku. „Proč tady není?“

Poplašeně na sebe pohlédly. „Zavoláme vám Nicol. Doktor přijde za chvíli a…“

„Nechci Nicol. Chci paní Richertovou.“

Znovu na sebe pohlédly a pak obě rychle vycouvaly z pokoje. „Počkejte chviličku, madam…“

Nechaly otevřené dveře a Charlotta od nich nedokázala odtrhnout oči. Jenže místo paní Richertové vběhla dovnitř Nicol provázená Ludvíkem. Mladičká komorná uchopila svou paní za ruku a konejšivě ji hladila. „Paní hraběnko, musíte zůstat v klidu…“

„Kde je paní Richertová?“ opakovala Charlotta a do hlasu se jí začala vkrádat panika.

„Vy si, madam, na nic nepamatujete?“ zeptal se Ludvík opatrně.

„Na co si mám pamatovat?“

Ludvík se nadechl a pak odhodlaně řekl: „Při té nehodě paní Richertová zemřela, madam. Před třemi dny jsme ji uložili do rodinné hrobky v Bressy.“

„To není pravda,“ hlesla Charlotta. „Paní Richertová přece nemůže být mrtvá. Ludvíku…“

„Je mi to moc líto, madam.“ Starý majordomus sklonil hlavu na znamení smutku. „Všichni jsme měli paní Richertovou moc rádi, věřte mi, madam, je nám to stejně líto jako vám.“

Charlottě vyhrkly zpod víček slzy, dech se jí zadrhl v plicích. Ludvíkova slova k ní pronikala z velké dálky, v uších jí začalo hučet, svět se zahoupal a pak rozplynul. Poslední, co zaslechla, byl Nicolin poplašený hlas: „Pošlete pro doktora! Rychle!“

Když se probrala k vědomí, byla už noc. Na stolku pod oknem blikala jediná svíčka a její světlo dopadalo na šedivou doktorovu hlavu. Seděl v křesle a dřímal. Netušila, jak dlouho byla mimo, ale ve chvíli, kdy otevřela oči, všechno se jí jasně a zřetelně vybavilo. Margot Pinaudová zavinila nehodu jejího kočáru, Margot Pinaudová způsobila smrt jejího dítěte i smrt madam Richertové! Zoufalství nad dvojí ztrátou vyvolávalo bolest i nenávist, jakou nikdy předtím nepoznala. Raoula a jeho nohsledů se bála, ale Margot, Margot teď nenáviděla až k smrti.

Donutím ji, aby za to zaplatila, táhlo jí hlavou. Až se vrátí Filip… Při vzpomínce na manžela, který byl tak daleko, jí znovu vyhrkly slzy. Kdyby Filip zůstal doma, nic z toho by se nestalo. Připadala si bezmocná a opuštěná. Potřebovala víc než jindy, aby tu byl s ní, aby se o něj mohla opřít a překonat strašnou ztrátu… Nedokážu mu říct, že naše dítě zemřelo, opakovala si neustále. Nedokážu to… Můj bože, co udělá, až se to dozví… Slzy jí stékaly podél uší na polštář a studily jako led. Nesnažila se je osušit, jen ležela a tiše vzlykala.

Ty zvuky konečně dolehly i k uším klimbajícího doktora. Trhl sebou, zdvihl hlavu a pohlédl na ni.

„Probudila jste se. Díkybohu.“ Vstal a sklonil se nad ní. „Jak je vám, paní hraběnko?“

Dívala se na jeho starostlivou tvář a pak se zeptala stejně jako před několika dny Nicol: „Byl to syn?“

Zaváhal, ale pak přisvědčil. „Ano, byl.“

„A nemohl jste…, nemohl… ho… zachránit?“ Visela mu na rtech, viděl bezbřehé zoufalství v jejích očích a odpověděl, jak nejšetrněji dokázal: „Nebylo to možné. Byl mrtvý. Nemohl jsem mu nijak pomoct. Měl jsem co dělat, abych zachránil alespoň vás.“

„Měla jsem zemřít taky,“ řekla nešťastně. „Bylo by mi teď líp.“

„To neříkejte, madam. Život je příliš vzácná věc. Až se uzdravíte a nabudete sil, všechno přebolí. Přijdou další děti.“

„Myslíte, že budu mít ještě děti?“ zeptala se tiše.

„Určitě,“ usmál se. „Spoustu, věřte mi.“

Věřila mu, ale bolest ze ztráty byla ještě příliš živá. Její dítě už existovalo, dlouhé měsíce se k němu upínala, v nočních hodinách, kdy se hýbalo v jejím těle, s ním mluvila, zpívala mu ukolébavky, nemohla se dočkat, až poprvé pohlédne do jeho tvářičky. A teď bylo navždy pryč a ona si připadala prázdná a také provinilá, protože je nedokázala ochránit. Její a Filipův první syn!

Potlačila další vzlyk a stejně tiše jako předtím se zeptala: „A paní Richertová? Ani tu jste nemohl…?“

„Ne, madam. Je mi líto, ale vaše společnice zemřela na místě.“

„Nepamatuji si to,“ řekla Charlotta v marné snaze vybavit si, co následovalo po krkolomné jízdě kočárem. Poslední, co jí utkvělo v paměti, byla zběsilá jízda a ohlušující práskání bičem. A pak prázdno.

Pomyslel si, že je to dobře. Paní Richertová si při pádu zlomila vaz a její tělo zřejmě ztlumilo náraz, který by jinak Charlottu určitě zabil. Když je našli, paní Richertová ji ještě objímala, jako by se ji snažila z posledních sil chránit. Bude lepší, když si na to mladá hraběnka dlouho nevzpomene. Jejímu duševnímu stavu by to určitě neprospělo. I za normálních okolností byla přecitlivělá, natož teď po dvojí kruté ztrátě.

Ale něco si přece jen musela pamatovat, protože po chvíli řekla docela jiným tónem: „Byla to Margot Pinaudová, kdo všechno zavinil.“

„Nemyslete na to,“ odpověděl doktor konejšivě. „Teď je nejdůležitější, abyste se uzdravila. Až se váš manžel vrátí, bude vás chtít vidět zdravou. Udělejte to pro něho, ano?“

„Dobře.“

„Máte bolesti? Dám vám lék, abyste mohla usnout.“

Neměla bolesti, necítila téměř nic, protože fyzická bolest nebyla nic ve srovnání s tím, co mučilo její duši. Ale kývla hlavou, protože lék, který jí obvykle dával, otupoval myšlení a sliboval spánek bez děsivých snů.

Nalil několik kapek do sklenice vody a pak trpělivě čekal, dokud neusnula. Nebyl tak klidný, jak před chvílí předstíral. Když se zmiňoval o Filipovi, nemohl jí prozradit to, co už všichni věděli. Francouzská armáda se střetla s Prusy a v rozhodující bitvě u Sedanu utrpěla katastrofální porážku. Mrtví se počítali na desetitisíce a nezvěstných bylo ještě víc. V duchu se modlil, aby Filip de Mornay nepatřil mezi ně. Jestli mohlo Charlottu něco uzdravit, byl to návrat jejího manžela.

5

Charlottu probudil zvláštní vysoký zvuk. Připomínal kvílení meluzíny v komínech či vzdálené vytí. Přicházel odkudsi z přízemí a neustále sílil. Její zamlžený mozek jej nejprve pokládal za halucinaci. V poslední době jimi trpěla, těžko říct, zda byly výsledkem vyčerpání, nebo opiátů, které jí doktor dával proti bolestem.

Posadila se a zavolala: „Nicol!“

Nikdo jí neodpověděl, ložnice byla prázdná a dveře na chodbu otevřené, jako by jimi někdo ve spěchu vyběhl ven.

Zkusila to znovu: „Nicol! Josefo! Ludvíku!“

Nic se nepohnulo, jen kvílení nesoucí se z přízemí neustávalo. Posadila se na kraj postele a spustila nohy na zem. Doktor jí včera poprvé dovolil vstát. S vydatnou Nicolinou pomocí udělala několik kroků a zcela vyčerpaná se vrátila na lůžko. Vyděsilo ji, jak je zesláblá, z dřívějších pěkně zaoblených lýtek zbyly jen hůlky potažené kůží. Tak vratké, že na nich stěží dokázala udržet rovnováhu.

„Poprvé je to vždycky nejhorší,“ konejšil ji doktor. „Ale každým dnem se to bude zlepšovat.“

Chytila se pelesti a postavila se. Nohy se jí třásly, ale udržely ji. Vydala se ke dveřím přitahovaná zlověstným zvukem jako magnetem, tápala od křesla ke křeslu, a když dorazila k otevřeným dveřím, byla vyčerpaná k smrti. Přesto musela dál, podvědomě tušila, že ten nářek se týká jí. Vzdálenost ke schodišti se jí zdála nekonečná, přidržovala se zdí i dveřních rámů lemujících chodbu jako milníky. Ještě tři, dva, jeden…

Když konečně stanula u schodiště, spíš se sesula, než usedla na poslední schod. Před očima se jí po předešlé námaze dělaly mžitky, chvíli trvalo, než rozeznala jednotlivé postavy dole pod sebou. Naříkající a kvílející hlouček tvořil všechen zámecký personál v čele s Ludvíkem, navíc tu bylo i několik žen ze vsi a také čtyři muži v uniformách. Matně si je pamatovala, patřili k Filipovu oddílu. Filip! Chytila se zábradlí a znovu se začala zvedat na nohy. Pouhá myšlenka na Filipa jí dodala novou sílu. Horečně po něm pátrala očima. Jeho muži tu byli, kde je on?

Proč, proboha, nepřestanou výt, říkala si netrpělivě. Ať zmlknou, ať slyším jeho hlas! Chvatně putovala očima od jedné tváře ke druhé, viděla plačící Nicol objímající svého Jeannota se zaprášeným obvazem na hlavě, viděla Ludvíka utírajícího si slzy i kuchařku Josefu spínající ruce nad hlavou. Ať už přestanou kvílet! Kde je Filip? Kde…

První ji zahlédla kuchařka. Sepnuté ruce jí klesly, naráz přestala naříkat, ve tváři se jí objevila nefalšovaná hrůza. Pak postupně zvedali oči všichni a nářek utichal, až se rozhostilo ticho. Všechny oči se upřely na vrchol schodiště, kde stála paní de Mornay v noční košili, rozpuštěné vlasy jí lemovaly smrtelně bledou tvář, ruce se křečovitě zatínaly do zábradlí.

„Kdo jí to řekne?“ Bylo to spíš vydechnutí než otázka. Ať už je vyslovil kdokoli, zapadlo bez odezvy do mrtvého ticha hloučku.

Charlotta cítila, jak jí ledová ruka sahá od srdce k hrdlu. Musela sebrat všechnu sílu, aby dokázala promluvit: „Kde je Filip?“

Bylo to spíš zašeptání než skutečný hlas, ale všichni je jasně slyšeli. Přesto nikdo neodpověděl, oči začaly uhýbat, hlavy se odvracely. Charlotta se zapotácela. Hrůza dodala jejímu hlasu sílu: „Kde je Filip? Tak kde je?“

Teď už se sklonily všechny hlavy, otočená k ní zůstala jen jediná. Majordomus Ludvík vykročil ke schodišti a cestou se nemotorně snažil setřít slzy stékající mu po vrásčité tváři. „Madam…“

Charlottě se zatmělo před očima, ruce zaťaté do zábradlí ochably. „Nééé!“

Výkřik se rozlehl mrtvým tichem domu a vrátil se v mnohonásobné ozvěně. „Nééé! Nééé! Nééé!“

Zesláblé nohy podklesly, ruce ztratily oporu. Charlotta padla jako podťatá a vědomí ji opustilo ještě dřív, než její hlava s dutou ranou narazila na poslední schod.

6

„Je to špatné.“ Doktor si osušil ruce a oblékl vestu. „Tentokrát vám mnoho naděje nedávám. Ten úder do hlavy…, navíc v jejím duševním stavu… Ubohá paní! Stíhá ji jedna rána osudu za druhou. S tím by se těžko vyrovnal i zdravý člověk a ona je zesláblá a křehká.“

„Proč to muselo potkat zrovna ji?“ Nicol odnášela umyvadlo s vodou zrůžovělou krví a pro slzy sotva viděla na cestu. „Proč takovou hodnou paní? Proč Bůh trestá právě ji?“

„Přestaň lamentovat,“ osopil se Ludvík na dceru. Křičel víc, než bylo nutné, protože sám bojoval s narůstající panikou.

„Kdyby jí zůstalo aspoň to děťátko,“ vedla Nicol svou. „Chudinka malá. Jestli to vůbec přežije, přijde o rozum. “

Ludvík se rozlítil. „Okamžitě nech toho sýčkování a zmiz odsud, než tě něčím přetáhnu!“

„Vypadá to skoro jako kletba,“ řekla později Nicol v kuchyni. „Mám pocit, jako by tu obcházel duch pana Raoula a mstil se jí.“

Kuchařka se pokřižovala. „Nepřivolávej na nás zlo!“

„Zlo tady bylo už předtím,“ namítla Nicol, ale pro jistotu ztišila hlas. „Dům by se měl nechat vykouřit a vykropit svěcenou vodou. To nemůže nikdy škodit.“

„Farář tě s takovým nápadem vyžene a otec ti naplácá, když uslyší, že o tom vůbec mluvíš.“ Kuchařka se ohlédla, jestli je nikdo neposlouchá, a šeptem dodala: „Mohla bych říct kostelníkovi v Sautet. Je to kmotr mého strýce, a když mu zaplatíme, třeba to udělá.“

„Co tady stojíte a nic neděláte?“ Majordomus Ludvík vešel do kuchyně a přísně si změřil dceru i kuchařku. „Máte už ten vývar? Doktor říká, že do madam musíme dostat aspoň pár lžiček, jinak nám umře vysílením.“

„Tady je to.“ Kuchařka mu podala misku s čirým vývarem a zavrtěla hlavou. „Nevím, jak to chcete udělat, paní Charlotta všechno odmítá. Myslím, že se rozhodla umřít. Co jen s námi se všemi bude.“

Ludvík jí vytrhl misku z ruky. „Ty se starej o jídlo pro čeleď a Nicol půjde se mnou. Ten vývar do paní dostaneme, i kdybychom jí měli otevřít ústa násilím. Umírat se nebude.“ Když za nimi zapadly dveře, kuchařka věštecky pokývala hlavou. „Tady může pomoct jenom zázrak.“

Řeči prosakovaly do okolí Mornay pomalu, ale jistě a našly spoustu uší ochotných naslouchat. Nic není francouzskému venkovanovi tak blízké jako pověry. Brzy se nejen v blízkém Sautet, ale i ve vzdálenějších vesnicích začalo šeptat, že na Mornay straší duch pana Raoula, který se mstí mladé hraběnce za svou smrt i za to, že se provdala za jeho bratra. Říkalo se, že Mornay i jeho páni jsou navěky prokletí. Rod vymřel po meči, ani Filip, ani jeho potomek se nebudou těšit z nabytého dědictví. Nic nepomohlo, že rozumní lidé v čele s doktorem a majordomem Ludvíkem všechny takové řeči označovali za hloupost a události na Mornay za shodu nešťastných náhod. Smrt Charlottina dítěte, paní Richertové a nakonec i Filipa byla dílem lidí, ne duchů. Nebylo to nic platné. Mornay teď po Filipově smrti mělo ještě horší pověst než za jeho života.

Protože už nebylo možné vést tak velkou domácnost, propustil Ludvík polovinu služebnictva. Čeleď, která odešla dál do kraje, roznášela historky a ty ústním podáním bobtnaly a nabývaly na hrůzostrašnosti. Šeptalo se o podivných zvucích v domě, o tajemných světlech v opuštěném křídle, o přízracích zjevujících se za úplňku nad propastí. Ti nejhorlivější přísahali, že v nich nade vši pochybnost poznali hraběte Raoula, lovčího Pierra a zlotřilého správce Micheleta. Děsivý dojem z takových řečí ještě podtrhovalo noční vytí opuštěných Filipových psů nesoucí se ozvěnou daleko do kraje. Kolem Mornay by se teď za soumraku neodvážil projít ani ten nejstatečnější venkovan.

Charlotta naštěstí o ničem nevěděla. Od Filipovy smrti ležela v jakémsi polovědomí a zírala do stropu. Občas se Nicol nebo kuchařce podařilo vpravit do ní trochu vývaru nebo mléka s medem, ale zdálo se, že to nemůže odvrátit blížící se konec. Charlotta vědomě odcházela z tohoto světa, neboť ztratila všechno, co tvořilo její život. Marně se lidé kolem ní snažili vytrhnout ji z letargie, marně ji prosili, modlili se, zapřísahali. Jak řekla kuchařka, udržet ji při životě mohl už jen zázrak.

A zázrak se skutečně dostavil. Jednoho deštivého podzimního dne dorazil k zámecké bráně kočár, z něhož vystoupila elegantně oblečená starší dáma. Nedala se odradit tím, že je brána zamčená, nechala kočár na cestě a v doprovodu snědé komorné vešla zahradní brankou. Po svažité cestě prošla parkem a rázně zabušila na hlavní zámecký vchod.

Přišel jí otevřít odmítavě se tvářící Ludvík. Zůstal stát na prahu, aby návštěvě naznačil, že není vítaná.

Dámu to ani v nejmenším neodradilo. Ostře si ho změřila a bez okolků pronesla: „Jsem Madeleine Ronsardová, teta hraběnky Charlotty. Právě jsem se vrátila z kolonií a chci navštívit svou neteř. Můj notář mi řekl, že ovdověla. Můžu ji vidět?“

Ludvík povytáhl obočí, v životě neslyšel, že by paní Charlotta měla nějakou tetu žijící v koloniích.

„Nejsem si jist, madam. Naše paní je vážně nemocná a doktor veškeré návštěvy přísně zakázal.“

„Ano, o její nemoci mě informovali, když jsem se v Saint Michel ptala na cestu. Tím spíš ji chci vidět.“

„Ale madam, obávám se…“

Dáma ignorovala Ludvíkova slova i jeho rozhořčený výraz a rázně vstoupila do domu.

Rozhlédla se impozantní, ale velmi tmavou vstupní halou působící v deštivém dni zvlášť ponuře, shodila z ramen plášť a podala ho odmítavě se tvářícímu majordomovi. „Okamžitě mě k ní zaveďte!“

Charlotta se už řadu dní nacházela na křehkém rozhraní mezi životem a smrtí. Občas si sama nebyla jistá, jestli je ještě na tomto světě, či na tom druhém, kde neexistuje trápení ani bolest. Slyšela hlasy, zjevovaly se jí tváře, které vyplouvaly z mlhy nevědomí. Občas to byla matka, jindy Nicol a Ludvík, občas hovořila i s Filipem a paní Richertovou, někdy chovala v náručí dítě. A všechny představy byly stejně silné a živé. Její otupené vědomí přestalo vnímat rozdíl mezi realitou a snem.

Tak přijala i novou tvář, která jí byla čímsi povědomá, ale zařadit ji nedokázala. Teprve když se k tváři přidal energický hlas, rozpomněla se. „Madeleine…“

Bylo to jen nepatrné šeptnutí, ale všichni v pokoji je slyšeli. Ludvík si vyměnil překvapený pohled s Nicol. Ať už se jim Madeleine Ronsardová líbila nebo ne, museli jí přičíst zásluhu za to, že Charlottu probrala z letargie. Oni sami z mladé hraběnky nedostali ani slovíčko už dobrých deset dní.

Madeleine Ronsardová se napřímila a pohledem plným zlosti si změřila Nicol a jejího otce. „Co to s ní provádíte? Vždyť vypadá jako mrtvola. Kostra potažená kůží. To ji chcete zabít?“

„Promiňte, madam, ale takové obvinění nás uráží,“ odpověděl Ludvík chladně. „Dělali jsme všechno, co je v našich silách. Kdyby to bylo možné, položil bych za madam Charlottu život. Ale nedokážeme ji přimět k jídlu, ačkoli jsme se o to pokoušeli i násilím. Ať už si myslíte, co chcete, všichni v tomto domě jsme paní de Mornay bezvýhradně oddaní a obětovali bychom cokoli, jen aby se vrátila do života.“

Důstojnost jeho hlasu a opravdovost slov ulomila hrot Madeleininu rozhořčení.

„Dobře. Pokud je to všechno pravda, pomůžete mi ji uzdravit. Co jste jí dávali? Vývar? Mléko? Dobře. Co koňak? Nebo pálenku?“

„Doktor nic takového nedoporučil, madam.“

„Ale já ano!“ Madeleine pokynula snědé komorné, ta otevřela cestovní tašku a vytáhla stříbrnou lahvičku. Madeleine z ní nalila trochu průhledné tekutiny na lžičku a vsunula ji Charlottě mezi rty.

Účinek byl okamžitý. Charlotta polkla, vzápětí se rozkašlala a prudce zvedla hlavu.

„To je třtinová kořalka z našich plantáží,“ řekla madam Ronsardová a postavila lahvičku na stolek. „Ta by vzkřísila snad i mrtvého. Budeme jí dávat jednu lžičku třikrát denně.“

„Ale co doktor?“ odvážil se namítnout Ludvík, ale Madeleine ho usadila. „S doktorem si promluvím sama.“

Doktor kupodivu nic nenamítal. Přičichl k lahvičce, ochutnal a pak medicínu schválil. „Posílí to krevní oběh, ale musíte jí to dávat opatrně. Její srdce by větší dávku neuneslo. Já tu zůstanu až do večera a budu sledovat, jak léčba zabírá.“

Všem bylo jasné, že zůstane nejen proto. Ani jemu se zázračně objevená Charlottina příbuzná zřejmě nezdála.

Jak den ubíhal, všichni Madeleine Ronsardovou začali nenávidět, ale zároveň uznávali, že její přístup přináší ovoce. Připadala jim drsná, až hrubá, protože mluvila rázně a hlasitě, burcovala Charlottu ze spánku, nutila ji nevybíravými slovy do jídla, občas s ní dokonce třásla.

„Vy všichni jste kolem ní chodili po špičkách a mluvili tiše,“ vyčetla nesouhlasně se tvářícímu Ludvíkovi. „A chodili byste tak až do její smrti. Já ji umřít nenechám a budu na ni křičet a třeba i klít, jen když ji to vyburcuje k životu.“

Svérázná madam Ronsardová během několika dní ovládla celý dům. Služebnictvo raději plnilo každý rozkaz v okamžiku, kdy byl vysloven, jinak se na jeho hlavu snesla bouře nevole. Všichni brzy poznali, že paní Madeleine je z kolonií zvyklá komandovat domorodý personál, který si zřejmě co do poslušnosti nijak nezadal s otroky. Francouzské služebnictvo sice nebylo na takové zacházení zvyklé, ale madam Ronsardové se odporovat neodvážilo. Možná v tom hrál svou roli i fakt, že se Charlotta pod jejím dohledem začala zotavovat. Teta ji přinutila k životu stejně nekompromisně jako její služky k poslušnosti. Doktor ze Saint Michel se mohl začít věnovat i ostatním svým pacientům, protože už nebylo třeba, aby denně dojížděl na zámek.

„Je to skutečně rázná dáma,“ dal se slyšet v saintmichelské společnosti. „Má tolik energie, že by mohla velet dragounům. Kdyby u Sedanu řídila bitvu ona, nikdy bychom neprohráli.“

O její energii se brzy přesvědčili i v Saint Michel. Objevila se na tamní prefektuře a požadovala podrobné prošetření nehody Charlottina kočáru. Jindy liknavé úředníky popohnala k takovému výkonu, že bylo vyšetřování velmi rychle dokončeno a spis žalující Margot Pinaudovou a její společníky neprodleně odeslaný k departementálnímu soudu. Saintmichelský soudní tribunál označila madam Ronsardová za předpojatý, a to nejen proto, že Margot byla dcerou soudce Pinauda.

„Nemyslete si, že mě opijete rohlíkem,“ řekla bez obalu škrobenému soudnímu úředníkovi, který se ji snažil poučovat, že nemůže obcházet standardní soudní postupy. „Už jsem slyšela dost o tom loňském skandálním procesu, v němž jste se snažili mou neteř a jejího manžela očernit. Ta aféra se smrtí hraběte Raoula byla obyčejným honem na čarodějnice. Vy se vůbec neopovažujte mluvit přede mnou o standardních soudních postupech.“

Před jejím rázným vystupováním couvla i Margotina matka madam Pinaudová, žena s ostrým jazykem a povýšeným chováním. Narazily na sebe nečekaně před nedělní mší a Madeleine Ronsardová nijak nedbala na to, že si nebyly představeny. Oslovila ji hned poté, co ji Nicol nenápadně upozornila, o koho se jedná.

„Je mi jedno, že jste svou dceru odvezla a schovala. Postarám se o to, aby ji k soudu přivedli třeba v řetězech, a pak si počkám, až dostane, co si zaslouží.“

„Co si to dovolujete,“ začala paní Pinaudová zvysoka, ale madam Ronsardová uťala její řeč hned v začátku. „Osoba vašeho charakteru nemá žádné právo mluvit o dovolování,“ řekla jasně a zřetelně, takže to slyšeli všichni kolem. „Jestli vaší povedené dceři prošlo její křivé svědectví minule, teď už spravedlnosti neunikne. A nepočítejte s tím, že bude obviněna z pouhé nehody s následkem smrti. Její nenávist k Charlottě je všeobecně známá. O žádnou nehodu nejde. Tohle byl pokus o vraždu.“

Paní Pinaudové naskákaly v obličeji ošklivé červené skvrny. „Já jsem manželka okresního soudce ze Saint Michel a takové jednání si vyprošuji! Nějaká dobrodružka, která se tu objevila bůhvíodkud, nebude vyhrožovat ani mé dceři, ani mně. Můj manžel má natolik vysoké postavení, že vás může zničit jediným slovem.“

Madeleine Ronsardová zdvihla ironicky obočí. „Můj zeť je guvernérem kolonií a jako vysoký státní úředník má takové pravomoci, o jakých se vašemu manželovi nemůže ani zdát. Stačí, abych jen hnula prstem, a z vašeho postavení v Saint Michel zbude jen hromádka popela. Souboj se mnou vyhrát nemůžete.“

Paní Pinaudová zalapala po dechu, pak se obrátila na patě a odkráčela pryč. Dav se před ní rozestupoval jako Rudé moře před Mojžíšem a ona musela tou uličkou hanby projít napříč náměstím ke vratům svého honosného domu. Po celou cestu nezaslechla jediné slůvko podpory. Saint Michel se od ní i od Margot odvrátilo.

Madeleine Ronsardová slavila vítězství. Hřálo ji. Před chvílí nestydatě blafovala, její zeť nebyl guvernérem, ale pouhým vojenským velitelem na jednom z menších ostrovů v Tichém oceánu. Byl sice neomezeným pánem, ale neměl žádné konexe ani ve vládě, ani na ministerstvu kolonií. Navíc by v žádném případě nebyl ochotný riskovat své jméno a postavení v procesu neteře, kterou ani neznal.

Madam Ronsardová však počítala s omezeností a nevědomostí maloměstské paničky a vědomě ji přitlačila ke zdi. Když paní Pinaudová vyklidila bitevní pole, Madeleine si natřásla plášť a důstojně vkročila do kostelních vrat. I před ní se vytvořila ulička, ale nebyla to ulička hanby, nýbrž uctivosti. Pánové smekali, dámy se lehce ukláněly. Madeleine Ronsardová nemohla tušit, jak absurdní situaci navodila. Lidé, kteří jí dnes prokazovali kvůli Charlottě úctu, byli totožní s těmi, kteří její neteř loni zatracovali a v soudní síni na ni nenávistně pokřikovali.

Přízeň davu je vrtkavá. Většina občanů Saint Michel zavrhla Margot Pinaudovou a přiklonila se na stranu hraběnky de Mornay. Je smutné, že se tak stalo až poté, co ji potkala životní tragédie.

7

„Nemůžu tě tady nechat!“ Madeleine Ronsardová energicky přecházela po pokoji a oči přitom nespouštěla z Charlotty sedící před krbem. Neteř sice vypadala mnohem lépe než při jejím příjezdu, ale pleť měla pořád průsvitnou, obličej propadlý a oči vyhaslé. „Tohle ponuré hnízdo z tebe vysává všechnu energii. Potřebuješ slunce, čerstvý vzduch a moře. Byla jsi vůbec někdy u moře?“

„Ne.“ Charlotta ani nezvedla hlavu.

„Copak tě vůbec neláká poznat nové obzory, cestovat?“

„Ne.“

„Ani tě to nikdy nelákalo?“

„Kdysi. Možná…“

Madeleine si povzdechla. Charlottina apatie ji znepokojovala. Tušila, že jakmile odjede, vrátí se neteř ke starým zvykům, ulehne a bude čekat na smrt. Děsilo ji, že se Charlotta ani jedinkrát nezmínila o mrtvém dítěti, o manželovi, ani o společnici, kterou podle všeho milovala. Madeleine věděla, že se člověk ze ztráty a bolesti potřebuje vyplakat a vymluvit. Pokud bolest uzavře uvnitř, postupně ho přeroste a pohltí. A Charlotta ji měla v sobě velmi hluboko. Bude třeba hodně času a trpělivosti, než jí dovolí vyplout na povrch. Pak se teprve může uzdravit. A smířit s osudem, s Bohem i sama se sebou. Teď byla duchem víc ve světě mrtvých než živých. Pokud ji tu nechá bez dozoru, dopadne to s ní špatně. Personál v domě ji sice ctí a miluje, ale v žádném případě ji nedokáže zvládnout. Pochopitelně, ona je paní, jsou zvyklí ji poslouchat, nikoli poroučet.

„Pojedeš se mnou!“

Ta nečekaná slova konečně zabrala. Charlotta zvedla hlavu a podívala se nechápavě na tetu. „Kam mám jet? Do Paříže? Nechci.“

„Ne do Paříže. Musím se vrátit domů. Na Avarongu. K Eleně a jejímu manželovi. Ke svým povinnostem. A tebe vezmu s sebou.“

„Ty chceš, abych s tebou jela na nějaký ostrov v Indickém oceánu?“

„V Tichém. Ano, chci.“

„Ne. Zůstanu tady. Nechci nikam jet, nechci nic vidět, netoužím po nových obzorech. Nejsem ani dost silná, abych vyšla před zámek.“

„Počkám, až zesílíš.“

„Čekala bys zbytečně. Nikam nepojedu.“

Madeleine se na neteř podívala dlouhým vyčítavým pohledem, ale Charlotta neuhnula očima ani o píď. „Zůstanu. To je mé poslední slovo.“

Hromada zavazadel překážela v hale a služebnictvo spěchající sem a tam o ně každou chvíli zakopávalo.

„Ještě pléd. Ne tenhle, ten teplejší! A přineste další kožešinovou přikrývku!“ Madeleine stojící na prahu vydávala rozkazy a všichni nervózně běhali sem a tam. Jediným nehybným bodem v mumraji byla Charlotta sedící ve velkém křesle. Kolem ramen měla přehozenou kožešinu a v očích nepřítomný pohled. Vypadala, jako by ji okolní hemžení vůbec nezajímalo. Zlomená žena, za kterou rozhodují jiní.

Ještě před dvěma týdny tvrdila, že nikam nepojede a že neexistuje síla, která by ji mohla přesvědčit. Pak se proti ní všichni spikli. Ludvík, Nicol a dokonce i doktor. „Měla byste odjet, madam. Vaše teta má pravdu. Změna vám udělá dobře.“

„Jsem nemocná, doktore.“

„Moře a čerstvý vzduch vás uzdraví. A vaše teta vás bude ošetřovat. Jste v těch nejlepších rukou.“

Hledala pomoc u Ludvíka, ale ten mluvil stejně jako lékař: „Jeďte, madam. Na Mornay je zima dlouhá a nepříjemná. Jeďte za sluncem! Uzdravte se a vraťte se nám zpátky. Já se o všechno postarám. I o psy,“ ukázal na dogy ležící vedle Charlottiny postele. Od chvíle, kdy se cítila lépe, spali psi na předložce v její ložnici. Jako za starých časů, kdy jí je Filip nechával v pokoji na ochranu před Raoulem. Teď pro ni byli jediným pojítkem s minulostí.

„Nemusíte se o ně bát, madam. Jsem přece zvyklý se o ně starat.“

„A co zámek? Co lidé? Pozemky? Výnosy? Daně?“

„O všechno bude postaráno, nemějte obavy. Váš správce je poctivý a schopný muž, vždyť ho přece vybíral sám pan Filip.“

Jméno mezi nimi zůstalo viset ve vzduchu a Charlotta doslova cítila, jak jí srdcem projela palčivá bolest. A tak to bude pokaždé, když je někdo vysloví. A tady na Mornay je budou vyslovovat pořád. Možná by skutečně bylo lepší odjet. Někam, kde jí nikdo nebude rozdírat srdce připomínkami všech ztrát…

Přesto ještě nebyla rozhodnutá, přesto váhala. Poslední kapkou, která přehoupla jazýček vah ve prospěch odjezdu, se překvapivě stala Nicol.

„Jela bys se mnou?“ zeptala se jí Charlotta jedno ponuré dopoledne, kdy se za okny nepřetržitě sypal sníh. „Jela bys na ostrov, kde není nikdy zima, pořád tam kvetou kytky a víc než polovinu obyvatel tvoří domorodci?“

„Strašně ráda, paní,“ rozzářila se Nicol. „Strašně ráda bych tu nádheru viděla. Ale nemůžu.“

„Proč ne? Kdybych se skutečně rozhodla odjet, musela bys mě doprovázet. Nemůžu cestovat bez komorné.“

Nicol se zatvářila rozpačitě. „Chci se vdávat, madam. Co nejdřív.“

Charlotta se mírně pousmála. „Jeanot už nechce čekat? Nějakou dobu by to snad ještě vydržel. Vždyť bych neodjela navěky.“

Nicolinou tváří se začal šířit ruměnec a Charlotta s náhlým zatrnutím pochopila. „Jeanot by možná počkal, ale ty už nemůžeš. Mýlím se?“

Nicol ukryla tvář v dlaních. „Odpusťte, paní, nechtěla jsem…“

„Přece se mi nebudeš omlouvat za to, že čekáš dítě,“ řekla Charlotta, jak nejklidněji dokázala, ale srdce se jí sevřelo bolestí. Jindy by se radovala z příchodu nového života, teď ale cítila trpkost, neboť její komorná bude mít všechno, oč ji život připravil. Manžela, dítě… Tak prosté a obyčejné věci, z nichž se skládá štěstí. Představila si, jak se celé měsíce bude dívat na Nicolino zvětšující se břicho a potom, až porodí, bude další měsíce sledovat, jak ten malý tvoreček roste a sílí. A když v noci zaslechne jeho pláč, pokaždé si uvědomí svou ztrátu. Pochopila, že to je víc, než v současné době dokáže snést. Jednou možná. Teď ne!

Ještě ten večer oznámila Madeleine, že s ní odjede. Předpokládala, že přípravy na cestu zaberou řadu týdnů, ale Madeleine byla ženou činu. Sbaleno měla do týdne, další týden zabraly úřední formality kolem panství a Madeleinina přítomnost na jednání u departementálního soudu. Charlotta se ho nezúčastnila.

Margot Pinaudová byla uznána vinou ze smrtelné nehody, samozřejmě vězení ji nečekalo, rozsudek byl pouhou morální satisfakcí, ale vytěsnil dceru soudce Pinauda na okraj saintmichelské společnosti. Navíc musela zaplatit vysokou pokutu rodině paní Richertové jako odškodnění za její smrt. Charlotta se všech finančních nároků zřekla.

Ještě před začátkem procesu podal soudce Pinaud demisi a v Saint Michel se říkalo, že se chystá prodat dům a odstěhovat s manželkou a dcerou na sever. Ruka zákona byla tentokrát rychlá a účinná, ale Charlottu to už nezajímalo. Díky Madeleininu zásahu byla s Margot vyrovnaná. Pevně doufala, že ji už nikdy nespatří.

Dva dny po soudním procesu se konala Nicolina svatba. Charlotta se necítila tak silná, aby předstoupila před zraky saintmichelské veřejnosti a do kostela nešla. Od hraběnky de Mornay se koneckonců ani neočekávalo, že by se účastnila svatby své komorné, a Nicol se o to ani neodvážila žádat. Charlotta jí ale nechala na zámku vystrojit bohatou svatební hostinu a dala jí velmi slušné věno. Navíc Nicol i Jeanot směli zůstat v jejích službách, i když jich v současné době nebylo zapotřebí. Nicol byla na vrcholu blaha a dojatý Ludvík děkoval paní hraběnce se slzami v očích. „Všichni vám budeme oddaně sloužit až do smrti, madam. Nikdy nezapomeneme, co všechno jste pro nás udělala.“

Charlotta při té vzpomínce unaveně zavřela oči. Až do smrti… Mohlo to být dřív, než čekali. Ještě pořád se jí nechtělo žít, podřizovala se sice Madeleininu přání, ale ve skutečnosti jí bylo jedno, jestli se ráno ještě probudí. Až do smrti…

„Charlotto, prober se! Kočár je připravený.“ Charlotta otevřela oči a pohlédla na Madeleine stojící před ní v kožešinové pláštěnce. Hromada zavazadel z haly už zmizela, služebnictvo čekalo u paty schodiště, aby se s ní rozloučilo. Cítila zoufalou touhu zůstat na místě, zavřít oči a nic nevnímat. Nevláčet se přes polovinu světa jen proto, že to Madeleine připadalo jako nejlepší řešení.

„Charlotto! Pospěš si!“

S povzdechem se zdvihla a vykročila ke dveřím. Dlouhá cesta do neznáma právě začínala.

8

„Podívej, Charlotto, už jsme skoro doma.“ V Madeleinině hlase zazněla nefalšovaná radost. „Bože, jak mi to všechno chybělo.“

Charlotta se opřela o zábradlí a sledovala rychle se přibližující zelené pobřeží. Její půlroční cesta končila. Čajový clipper, nejrychlejší plachetnice na světě, letěl s rozvinutými plachtami po hladině jako šíp. Vodní plocha, na širém moři temně modrá, se začala měnit na akvamarín a zprůzračněla. Ze sytě zeleného pásu pobřeží začaly vystupovat jednotlivé body. Jako první se objevila mohutná pevnost střežící vjezd do přístavu hlavního města Neuvers. Když clipper obeplul zelený mys, ukázaly se bílé věže kostelů se štíhlými zvonicemi, hnědočervené střechy nejvyšších budov i rozeklané vrcholky palem. Pohledu dominovala obrovská válečná loď zakotvená přímo u vjezdu do přístavu. Za ní se na hladině pohupovaly stovky malých lodí od bárek až po šalupy. A do toho všeho pražilo slunce, proti němuž ji titěrný krajkový slunečník téměř nechránil.

„Řekni, není to krása?“ Madeleine se k ní obrátila s rozzářenou tváří, pyšná na ten pozemský ráj, jako by jej sama objevila.

„Je.“

„Chybělo mi to,“ opakovala Madeleine a Charlotta se mírně pousmála. Ve Francii neslyšela nic jiného, než jak se tetě stýskalo po Paříži. Jak nadšená byla, když mohla jednou za deset let opustit odlehlý, věčně zelený ostrov Avaronga, kde pravidelně tři měsíce intenzivně pršelo a po zbytek roku bylo vedro k padnutí. Kde nikdo z místních neměl ani tušení, jak vypadá skutečný velkoměstský život a jak šik jsou róby z předního pařížského salonu v Palais Royale. Ale jak se odjezd blížil, nemohla se dočkat návratu. Francie i Paříž ztratily své kouzlo. Zima tu byla dlouhá a nesnesitelná, domy studené, lidé méně přátelští.

Madeleine Ronsardová byla sestrou Charlottina otce a žila v koloniích od svých osmnácti let, kdy se provdala za mladého, nadějného důstojníka, který ji odvezl s sebou do Indie. Byl nejprve zástupcem a pak velitelem menších posádek, často se stěhovali, často měnili přátele i služebnictvo. Pak konečně povýšil a stal se velitelem jednoho z menších polynéských ostrovů jménem Avaronga. Protože ostrov byl tak malý, že neměl ani vlastního guvernéra, byl plukovník hlavním zástupcem francouzské vlády s neomezenými pravomocemi. Tehdy přesídlil do paláce v hlavním městě Neuvers a své rodině konečně dopřál úroveň a luxus, jaký si mohli doma ve Francii dovolit jen příslušníci vládnoucí vrstvy. Madeleine Ronsardová se stala první dámou ostrova. Její salon byl stejně vznešený jako salony v Tuileriích; přijímala v něm konzuly (na ostrově byli dva – dánský a anglický), vysoké státní úředníky a jejich manželky stejně jako důstojníky manželovy posádky nebo plantážníky a obchodníky s cukrovou třtinou a koprou. Ten úžasný život trval celých patnáct let a skončil v okamžiku, kdy plukovník Ronsard nečekaně zemřel na žlutou zimnici. Týden před smrtí ještě stačil provdat jedinou dceru Elenu za Jeana Tessiera, svého zástupce, který po něm zdědil funkci.

Madeleine Ronsardová přenechala své místo Eleně a stáhla se do ústraní. Neklidná povaha jí však nedovolila odpočívat. Bez činnosti vydržela pouze týden, pak se s energií sobě vlastní zapojila do veřejného života. Na ostrově se bez ní neobešla žádná významnější akce. Organizovala dobročinné bazary, plesy, koncerty, vyjížďky do přírody i slavnosti v den státních svátků. Pravidelně kontrolovala výuku domorodých dětí v místních školách a dbala na to, aby se původnímu obyvatelstvu dostalo alespoň základní zdravotní péče. Neúnavně vyvracela pověry a zabraňovala kouzelnickým rituálům, jimiž se to na ostrovech jen hemžilo, a zasadila se o to, že všechny domorodé děti byly pokřtěny. Všechny tyto činnosti vykonávala i dříve, pokud jí to dovolily společenské povinnosti. Ty teď zastávala její dcera a Madeleine si uvolnila ruce pro oblast veřejnou a sociální. Brzy se na ostrově stala nepostradatelnou a jak léta ubíhala, obraceli se lidé s řešením nejrůznějších problémů na ni místo na úřady. Madam Ronsardová dokázala zařídit cokoli, i kdyby to měla vydupat ze země. Protože se většinu času pohybovala mezi prostými lidmi, její jemné způsoby poněkud zdrsněly stejně jako slovník. Zapomněla na květnaté salonní výrazy, vyjadřovala se jasně, občas i jadrně. Dokázala komandovat bílé stejně jako barevné, ale všichni s tím byli srozuměni. Bílí osadníci i domorodci si jí vážili a respektovali ji.

Většina lidí zpočátku očekávala, že se matka s dcerou brzy střetnou v mocenském boji, ale kupodivu k tomu nedošlo. Krásná Elena byla zcela spokojená s rolí první dámy ostrova, měla plno společenských povinností a problémy domorodců ji nezajímaly. Navíc jí vyhovovalo, že si matka našla nějakou činnost mimo dům a přestala se zajímat o její bezdětné manželství. Obě tak byly spokojené.

Charlotta zůstala stát opřená o zábradlí, dokud se clipper nepřiblížil k přístavnímu molu. Lodníci začali připravovat loď k zakotvení a Madeleine ji odvedla na záď, odkud měly stejně dobrý výhled. Nábřeží bylo plné lidí a shora vypadalo jako velký pestrobarevný šátek. Byli tu přístavní dělníci i zevlouni, celní úředníci, oddíl vojáků na koních a hlouček cestujících, kteří se měli nalodit na palubu. Před bílou budovou, nad níž vlála francouzská vlajka, stálo několik povozů a velký krytý kočár s dvěma livrejovanými lokaji.

Paní Ronsardová se zatvářila spokojeně. „Podívej, to je Elena. Přijela nám naproti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Andělská tvář II..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.