V tme

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Cara Hunter

V tme – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © Cara Hunter, 2018

Translation © Vladislav Gális, 2019

Cover design © Tomáš Cikán, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1276-7

ISBN e-knihy 978-80-566-1327-6 (1. zverejnenie, 2019)

Burke a Heath, vďaka za mnoho šťastných dní. Táto kniha je pre vás.

Prológ

Otvorí oči v tme, ktorá ju obopína tesne ako šatka. V ťažobe vlhkého vydýchaného vzduchu.

Preberú sa jej aj ďalšie zmysly. Kvapkajúce ticho, chlad, smrad. Pleseň a čosi, čo zatiaľ nevie definovať, čosi zvieracie, ostro zapáchajúce. Pohýbe prstami, pod džínsami cíti štrk a vlhkosť. Teraz si už spomína – ako sa sem dostala, prečo sa to stalo.

Ako mohla byť taká hlúpa!

Potlačí kyslý nával paniky a pokúsi sa posadiť, ale ten pohyb je na ňu priveľa. Nadýchne sa a skríkne, od stien sa odrazí ozvena. Kričí, kričí a kričí, až kým nezachrípne.

Nikto však nepríde. Lebo ju nikto nepočuje.

Znovu zavrie oči, cíti, ako jej po tvári stekajú horúce slzy hnevu. Zmeravie od rozhorčenia a zlosti a nič viac si neuvedomuje, až kým na pokožke nepocíti pohyb ostrých malých nôžok.

V tme

Apríl je vraj najkrutejší mesiac. Nuž, ten, kto to povedal, určite nebol detektív. Ku krutostiam dochádza kedykoľvek – viem, o čom hovorím. Ale chlad a tma akoby to trochu zmierňovali. Slnečné lúče, vtáčí spev a modrá obloha bývajú v tejto práci brutálne. Alebo to má možno na svedomí ten kontrast. Smrť a nádej.

Na začiatku tohto príbehu je nádej. Prvý máj, začiatok jari – skutočnej jari. A ak ste niekedy boli v Oxforde, poznáte to: tu je vždy buď všetko, alebo nič – keď prší, kameň má farbu moču, ale za svetla, keď univerzitné budovy vyzerajú ako vytesané z mrakov, neexistuje krajšie miesto na zemi. A to som len cynický starý poliš.

Počas majálesu je mesto najvýstrednejšie, je najviac samo sebou. Pohanské, kresťanské aj trochu bláznivé, neraz sa to od seba ťažko rozoznáva. Pri východe slnka spieva na veži chlapčenský kostolný zbor. Kapely s verklíkmi bojujú o miesto s mobilnými stánkami. Krčmy sa otvárajú o šiestej ráno a polovica študentov je ešte opitá zo včerajšieho večera. Dokonca aj triezvi občania zo severného Oxfordu sa sem nahrnú s kvetmi vo vlasoch (doslova!). Minulý rok sa tu zišlo 25 000 ľudí. Jeden z nich bol v maske stromu. Asi si to viete predstaviť.

Pre políciu je to v každom prípade veľký deň. Najlepšie sú na tom uniformovaní. Skoré vstávanie je trochu brutálne, ale málokedy sa vyskytnú nejaké problémy a dostanú kávu a slaninové sendviče. Alebo aspoň dostávali, keď som tam bol naposledy. Lenže to bolo ešte vtedy, keď som nosil uniformu. Predtým, ako som sa stal detektívom, predtým, ako som sa stal inšpektorom.

Tento rok je to inak. Tento rok nie je brutálne len skoré vstávanie.

* * *

Keď sa Mark Sexton dostane k domu, už takmer hodinu mešká. V tomto čase mali byť cesty voľné, ale na diaľnici bola zápcha a kolóna áut sa tiahla až po Banbury Road. A keď odbočí na Frampton Road, zistí, že príjazdovú cestu k domu mu blokuje stavbársky nákladiak. Sexton zahreší, zaradí na Porsche Cayenne spiatočku a zacúva. Potom prudko otvorí dvere a vyjde na ulicu, len-len že obíde kaluž vývratkov na asfalte. Znechutene pozrie dolu, skontroluje si topánky. Doriti, čo už je toto mesto úplne mimo? Zamkne auto a zamieri k domu, potom siahne do vreciek a hľadá kľúče. Aspoň že lešenie už odstránili. Uzavretie kúpnej zmluvy trvalo dlhšie, než čakali, ale ak budú mať šťastie, do Vianoc hádam všetko stihnú. Vyfúkli mu jeden dom na konci Woodstock Road a musel zvýšiť ponuku, aby získal tento tu, ale keď ho prerobí, bude z neho zlatá baňa. Trh s nehnuteľnosťami síce stagnuje, ale v tomto meste ceny vďaka Číňanom a Rusom neklesajú. Len hodina z Londýna a prvotriedne súkromné školy pre chlapcov o tri ulice ďalej. Manželku predstava dvojdomu nenadchla, ale povedal jej, nech sa zamyslí: Len pozri, je obrovský. Pravý viktoriánsky dom, štyri podlažia a v podzemí miestnosť, ktorú plánuje prerobiť na luxusnú vínnu pivnicu s domácim kinom (manželke o tom ešte nepovedal). Aj tak vedľa býva len nejaký starý chren – ten určite nebude organizovať žúry až do rána. Záhradu síce zanedbal, má ju v dezolátnom stave, ale môžu si tam predsa postaviť plot. Záhradný architekt spomínal živý plot zo špeciálne tvarovaných stromov. Tisícka za strom, ale človek má hneď súkromie. Žiaľ, problém vpredu by tým nevyriešili. Zagáni na hrdzavejúcu Cortinu na tehlách pred číslom 33 a tri bicykle reťazou pripútané k stromu, na hromadu hnijúcich paliet a čierne igelitové vrecia, z ktorých sa sypú prázdne pivové plechovky až na chodník. Ležali tam, aj keď tu bol naposledy pred dvoma týždňami. Vtedy tomu starému chrenovi strčil pod dvere lístok so žiadosťou, aby odpad odstránil. Očividne márne.

Otvoria sa dvere. Stojí tam Tim Knight, jeho architekt, v ruke drží zrolované nákresy. Naširoko sa usmeje a zamáva na klienta, aby vošiel dnu.

„Pán Sexton – rád vás vidím. Myslím, že budete spokojný, ako sme pokročili.“

„Dúfam,“ povie Sexton ironicky. „Dnes ráno to už horšie ani nemôže byť.“

„Začnime hore.“

Zamieria ku schodisku, kroky im dunia na holom dreve. Hore hučí miestne rádio a vo väčšine miestností sú robotníci. Na najvyššom poschodí dvaja chlapi nanášajú omietku, v kúpeľni je inštalatér a oknár renovuje staré rámy. Jeden, dvaja robotníci pozrú na Sextona, ale nenadviažu očný kontakt. Vytiahne tablet, robí si poznámky ku každej práci a väčšinou aj kladie otázky.

Skončia vzadu, kde nedávno zvalili starú tehlovú prístavbu a namiesto nej budujú dvojnásobne vysokú konštrukciu zo skla a kovu. Za stromami, ktoré sa zvažujú na konci záhrady, akurát vidieť georgiánsku eleganciu námestia Crescent Square. Sexton ľutuje, že si nemôže dovoliť jeden z tamojších domov, ale odkedy kúpil tento tu, ceny na trhu narástli o päť percent, takže sa nesťažuje. Požiada architekta, aby s ním prešiel nákres kuchyne („Boha jeho, za šesťdesiattisíc toho človek veľa nedostane, čo? Ani len tú sprostú umývačku“), potom sa obráti a pozrie na dvere do pivnice.

Knight sa tvári trochu nervózne.

„Aha, k tomu som sa chcel dostať. V pivnici nastal menší problém.“

Sexton prižmúri oči. „Aký menší problém?“

„Včera mi zavolal Trevor. Týka sa to spoločnej steny. Asi budeme potrebovať povolenie, aby sme ju mohli opraviť – všetko, čo spravíme, sa prejaví aj u susedov.“

Sexton sa zamračí. „Kurvafix, nemôžeme si dovoliť zaťahovať do toho právnikov. A o čo presne ide?“

„Začali obíjať omietku, aby mohli natiahnuť nové elektrické vedenie, ale niektoré tehly sú na tom veľmi zle. Ktovie, kedy tu bola naposledy pani Pardewová.“

„Stará bosorka,“ zamrmle Sexton, ale Knight to nekomentuje. Toto je veľmi lukratívna zákazka.

„Takže,“ pokračuje, „niekto z mladých chalanov si hneď neuvedomil, s čím má dočinenia. Ale nebojte sa, zajtra zavoláme statika...“

Sexton sa však už hrnie k dverám. „Chcem to vidieť.“

Žiarovka na pivničných schodoch pochmúrne bliká, keď zostupujú dolu. Všade cítiť pleseň.

„Dávajte si pozor, kam stúpate,“ povie Knight, „niektoré schody nie sú bezpečné. V tejto tme by si človek mohol zlomiť väzy.“

„Máte baterku?“ zavolá Sexton, ktorý kráča pár metrov popredu. „Nevidím ani hovno.“

Knight mu podá baterku a Sexton ju zapne. Hneď vidí, v čom je problém. Na tom, čo zostalo zo starej zožltnutej omietky, sa olupuje farba, a z väčšiny tehál pod ňou sa sype sivá pleseň. Od dlážky po strop sa tiahne prasklina široká ako jeho prst, ktorá tu predtým nebola.

„Boha, to budeme musieť podoprieť celý dom, či čo? Ako to, že to nezbadal znalec?“

Knight sa zatváril ospravedlňujúco. „Pani Pardewová mala na celej stene police. Nemohol sa za ne dostať.“

„A hlavne – prečo nikto nedával pozor na toho idiota, ktorý mi rozmlátil stenu a...“

Zdvihne z dlážky jeden zo stavbárskych nástrojov a začne ťukať do tehál. Architekt urobí krok vpred. „To by som nerobil...“

Vypadne tehla, potom ďalšia, vzápätí sa uvoľní kus muriva a v oblaku prachu sa im rozletí na kúsky pri nohách. Sextonove topánky sa tentoraz nevyhnú ujme, ale Sexton si to nevšíma. S otvorenými ústami zíza na stenu.

Je tam diera široká asi päť centimetrov.

A v šere za ňou je tvár.

* * *

Na policajnej stanici na ulici St Aldate´s popíja čerstvo povýšený detektív seržant Gareth Quinn druhú kávu a prežúva tretiu hrianku, drahú kravatu má prehodenú cez plece, aby si na ňu nenamrvil. Na drahú kravatu, ktorá sa hodí k drahému obleku a celkovému dojmu, že má aj na viac, ako byť obyčajným policajtom. Samozrejme, výzorom aj inteligenčne. Inak je kancelária kriminálky poloprázdna – zatiaľ sa objavili len Chris Gislingham a Verity Everettová. Tím momentálne nemá veľký prípad a inšpektor Fawley trávi celý deň na nejakom školení, takže si výnimočne môžu dovoliť neskorší začiatok a po ňom dorobiť papierovačky – lákavá predstava, ak to stihnú.

Chvíľu sa v slnečných lúčoch prenikajúcich cez žalúzie vznáša prach, ozýva sa šuchot Quinnových novín a rozvoniava káva. A potom zazvoní telefón. Je deväť hodín sedemnásť minút.

Quinn natiahne ruku a zdvihne slúchadlo.

„Kriminálka.“ Potom dodá: „Doriti. Vážne?“

Gislingham a Everettová zdvihnú hlavy. Gislingham, ktorého vždy opisujú ako „mohutného“ a „pevného“, a nielen preto, že sa trochu rozširuje v páse. Gislingham, ktorý to – na rozdiel od Quinna – nedotiahol na seržanta a vzhľadom na svoj vek už zrejme ani nedotiahne. Ale nesúďte ho podľa toho. Každá kriminálka potrebuje Gislinghama, a keby ste sa topili, chceli by ste, aby bol na druhom konci lana práve on. Čo sa týka Everettovej, ani ju netreba hodnotiť podľa výzoru: možno vyzerá tak, ako zrejme v tridsaťpäťke vyzerala slečna Marplová, je však rovnako neúnavná. Alebo ako hovorieva Gislingham, Ev bola v minulom živote určite poľovnícky pes.

Quinn stále telefonuje. „A určite nikto neotvára u susedov? Okej. Nie – berieme si to my. Povedzte uniformám, nech nás tam počkajú a nech zoberú aspoň jednu ženu.“

Gislingham už siaha po saku. Quinn položí slúchadlo, posledný raz si odhryzne z hrianky a vstane. „To bola ústredňa. Volal niekto z Frampton Road – v pivnici u susedov je vraj nejaké dievča.“

„V pivnici?“ spýta sa Everettová a rozšíria sa jej oči.

„Niekto omylom prerazil stenu. V tom dome vraj býva nejaký starý chlap. Ale nedarí sa im ho zobudiť.“

„No doriti.“

„Hej. Asi tak nejako.“

Keď zastanú pred domom, už sa tam zhromažďuje zástup ľudí. Niektorí sú očividne stavbári z čísla 31, vďační, že si môžu dať pauzu aj bez Sextonovho šomrania, ostatní pravdepodobne susedia, a je tam aj zopár účastníkov majálesu s kvetmi na klobúkoch a s plechovkami piva v ruke, jasne spoločensky unavených. Bizarnosť atmosféry rozhodne nezmierňuje umelá krava v životnej veľkosti, ktorú niekto odstavil pri obrubníku, zahalená v kvetovanom obruse a s rohmi ovenčenými záľahou žltých narcisov. Dvaja chlapi v krojoch spustili na chodníku improvizované tanečné vystúpenie.

„Kurník šopa,“ povie Gislingham, keď Quinn vypne motor. „Myslíš, že im môžeme dať pokutu za to, že tú kravu zaparkovali bez povolenia?“

Vystúpia a prejdú cez cestu, práve keď na druhej strane zastanú dve policajné autá. Jedna žena v zástupe zapíska na Quinna a rozrehoce sa, keď sa k nej obráti. Z áut vyjdú traja uniformovaní policajti a pridajú sa k nim. Jeden nesie baranidlo, jedna z nich je žena – Erica Somerová. Gislingham si všimne, že Somerová a Quinn na seba pozrú a Somerovej v očiach blysne úsmev, keď sa Quinn zatvári zahanbene. Takže takto je to, pomyslí si Gislingham. Tušil, že títo dvaja spolu niečo majú. Ako minule povedal Jane, toľkokrát ich prichytil spolu pri automate na kávu, že to nemôže byť náhoda. Niežeby sa Quinnovi čudoval – Somerová je kočka, dokonca aj v uniforme a bagančiach. Len dúfa, že Somerová od Quinna nečaká priveľa: keby bol Quinn pes, nikto by mu nedal meno Fido.

„Poznáme meno toho starého pána, ktorý tu býva?“ spýta sa Quinn.

„Istý William Harper, seržant,“ odvetí Somerová. „Zavolali sme sanitku, keby tam náhodou naozaj bolo nejaké dievča.“

„Boha, veď hádam viem, čo som videl, nie?“

Quinn sa obráti. Oproti nemu stojí muž v obleku, aký by si Quinn kúpil, keby mal na to peniaze. Priliehavý strih, hodvábna látka a bordová podšívka, fialová károvaná košeľa a ružová bodkovaná kravata. Ako keby mal napísané na čele, že prišiel z londýnskeho City. A že je poriadne naštvaný.

„Počúvajte,“ povie muž, „ako dlho to potrvá? O tretej mám stretnutie s právnikom, a ak budú zase také zápchy...“

„Prepáčte, pane, vy ste kto?“

„Mark Sexton. Bývam vo vedľajšom dome – som jeho vlastníkom.“

„Takže vy ste nám zavolali?“

„Áno, ja. Bol som v pivnici s architektom a uvoľnila sa časť steny. Je za ňou nejaké dievča. Viem, čo som videl, a na rozdiel od tejto zberby nemám pod čapicou. Spýtajte sa Knighta – aj on to videl.“

„V poriadku,“ povie Quinn a zavolá k dverám policajta s baranidlom. „Poďme na to. A dozrite aj na ten dav, dobre? Vyzerá to tu ako scéna z Rituálu.“

Quinn sa poberie preč od Sextona a ten naňho zavolá: „Hej, a čo moji robotníci? Kedy sa môžu vrátiť do práce?“

Quinn si ho nevšíma, ale keď okolo Sextona prejde Gislingham, poklope ho po pleci. „Smola,“ prehodí Gislingham veselo, „ale tá prestavba bude musieť počkať.“

Quinn zabúcha na dvere. „Pán Harper! Polícia. Ak ste tam, prosím, otvorte, inak budeme musieť vyraziť dvere.“

Ticho.

„Okej,“ Quinn kývne na uniformovaného policajta. „Začnite.“

Dvere sú odolnejšie, ako by sa vzhľadom na stav celého domu zdalo, ale pri treťom náraze povolia pánty. Niekto v dave opito zvolá hurá, ostatní sa tlačia dopredu, aby mali lepší výhľad.

Quinn a Gislingham vojdú dnu a zabuchnú im dvere pred nosom.

V dome vládne nehybnosť. Počuť sem zvončeky, ktoré majú na kostýmoch poprišívané tanečníci, a kdesi v zatuchnutom vzduchu bzučia muchy. Očividne tu celé desaťročia nikto nerobil nijaké úpravy – tapety sa odliepajú, stropy ovísajú a sú posiate hnedými škvrnami. Na dlážke sa váľajú rozhádzané noviny.

Quinn sa pomaly pohybuje po chodbe, staré parkety vŕzgajú, pod podrážkami mu šuští papier. „Je tam niekto? Pán Harper? Polícia.“

A potom to začuje. Akési mrnčanie. Niekde nablízku. Zastane, pokúša sa zistiť, odkiaľ ten zvuk prichádza, potom sa vrhne dopredu a otvorí dvere pod schodmi.

Na záchode za dverami sedí starec oblečený len v tielku. Na hlave a pleciach sa mu ježia chumáče nepoddajných chlpov. Spodky má zhrnuté až pod členkami, penis a miešok mu ochabnuto visia medzi nohami. S mrmlaním sa odtiahne od Quinna, kostnatými prstami zviera záchodovú dosku. Je špinavý a na dlážke sú výkaly.

Somerová zavolá od predných dverí: „Seržant Quinn? Prišli zdravotníci, ak by ste ich potrebovali.“

„Chvalabohu – zavolajte ich sem.“

Somerová ustúpi a vpustí dnu dvoch mužov v zelených kombinézach. Jeden si kvokne pred starca. „Pán Harper? Nebojte sa. My sme zo záchrannej služby. Len vás prezrieme.“

Quinn kývne na Gislinghama a zamieria ku kuchyni.

Keď sa rozletia dvere, Gislingham zapíska. „Nech niekto zavolá do múzea.“

Starodávny plynový varič, hnedo-oranžové obkladačky zo sedemdesiatych rokov, kovový drez. Plastový stôl, okolo neho štyri rôzne stoličky. Všade špinavý riad, prázdne pivové fľaše a poloprázdne plechovky s jedlom, v ktorých sa hmýria muchy. Okná sú pozatvárané, linoleum špinavé, lepia sa k nemu topánky. Sú tam sklené dvere s korálikovým závesom, ktoré vedú do zimnej záhrady, a druhé dvere, ktorými sa určite ide do pivnice. Sú zamknuté, ale na klinci je zväzok kľúčov. Gislingham ho zvesí, preberie a na tretí pokus nájde kľúč, ktorý pasuje do zámky, ale hoci je hrdzavý, hladko sa v nej otočí. Gislingham otvorí dvere a zažne, potom odstúpi a pustí prvého Quinna. Zostupujú pomaly, krok za krokom, nad hlavami im syčí žiarivka.

„Haló? Je tam dole niekto?“

Svetlo je slabé, ale vidia. Pivnica je prázdna. Kartónové škatule, čierne plastové vrecia, stará stojaca lampa, plechová vaňa plná haraburdia. Inak nič.

Stoja tam, pozerajú na seba a srdcia im bijú tak hlasno, že ledva počujú. „Čo to bolo?“ zašepká Gislingham. „Znie to ako škrabot? Potkany?“

Quinn sa inštinktívne mykne, pátra pohľadom okolo svojich nôh – ak niečo neznesie, tak sprosté potkaniská.

Gislingham sa obzerá a oči si mu privykajú na šero, ľutuje, že si z auta nezobral baterku. „Čo je to tam?“

Pretisne sa cez škatule a odrazu si uvedomí, že pivnica je oveľa väčšia, než si mysleli.

„Quinn – sú tu ešte ďalšie dvere. Pomôžeš mi?“

Pokúsi sa ich otvoriť, ale ani sa nepohnú. Hore je závora a Quinnovi sa ju napokon podarí odtiahnuť, ale dvere aj tak nepovolia.

„Určite sú zamknuté,“ povie Gislingham. „Máš ešte tie kľúče?“

V polotme sa oveľa ťažšie hľadá ten správny, ale podarí sa im to. Potom sa plecami zaprú do dverí a tie sa pomaly posúvajú, až ich nakoniec ovalí smrad a musia si dlaňami zakryť tváre.

Pri nohách im na betónovej dlážke leží mladá žena v deravých džínsach a otrhanom svetri, ktorý bol zrejme kedysi žltý. Ústa má otvorené a oči zavreté. Pokožku má v sinavom svetle mŕtvolne bielu.

Je tam však ešte niečo. A nič ich na to nepripravilo.

Sedí to pri nej a ťahá ju za vlasy.

Dieťa.

* * *

A kde som bol ja, keď sa toto všetko dialo? Rád by som sa preukázal niečím drsným a obdivuhodným, napríklad operáciou špeciálky alebo antiteroristickým záťahom, ale nudná pravda znie, že som bol vo Warwicku na školení s názvom „Polícia v komunite v 21. storočí“. Účastníci od inšpektora vyššie, máme to teda šťastie, čo? Ničili nás powerpointovými prezentáciami a skorým ranným vstávaním, až som si začal myslieť, že lepšie to vychytali aj uniformovaní kolegovia na majálese. A potom prišiel ten telefonát. Hneď za ním pobúrená grimasa oficióznej organizátorky, ktorá predtým zdôrazňovala, že si máme vypnúť mobily, a počuteľný vzdych, keď som vykĺzol na chodbu. Pravdepodobne si myslí, že sa už nevrátim.

„Dievča odviezli do nemocnice,“ povie Quinn. Chudera, je na tom zle, očividne už dlhšie nejedla a je vážne dehydrovaná. V miestnosti bola fľaša s vodou, ale zrejme väčšinu z nej dala vypiť dieťaťu. Zdravotníci nám povedia viac, keď ju dôkladne prezrú.

„A čo chlapec?“

„Stále nič nehovorí. Ale to je jedno, kristepane, určite nemá viac ako dva roky – čo by nám asi tak povedal? Sanitkou s ním musela ísť Somerová, tak sa bál mňa aj Gisa, chudáčik. Harpera sme na mieste zatkli, ale keď sme ho chceli vytiahnuť z domu, spustil krik, kopal, nadával. Asi má alzheimera.“

„Pozrite, dobre viem, že vám to nemusím hovoriť, ale ak Harper patrí do kategórie zraniteľných dospelých, všetko musí byť podľa pravidiel.“

„Viem. Máme to pod kontrolou. Volal som sociálku. A nie iba kvôli nemu. Aj ten malý bude potrebovať pomoc.“

Nastane ticho a ja mám podozrenie, že nám obom zišlo na um to isté.

Je celkom možné, že tu máme dieťa, ktoré nepozná nič iné – narodilo sa tam dole. V tme.

„Okej,“ poviem. „Už idem. Napoludnie ma tam máte.“

* * *

BBC Midlands Today

Pondelok 1. mája 2017 I Naposledy aktualizované o 11.21

PRÁVE TERAZ: V pivnici domu v severnom Oxforde sa našlo dievča s batoľaťom

Policajné zdroje informujú o náleze mladej ženy a malého dieťaťa, zrejme jej syna, v pivnici domu na Frampton Road v severnom Oxforde. Vo vedľajšom dome prebieha rekonštrukcia, pri ktorej dnes ráno objavili dievča, podľa všetkého zamknuté v pivnici. Meno dievčaťa nie je médiám známe a polícia Thames Valley zatiaľ nevydala oficiálne stanovisko.

Správu budeme priebežne aktualizovať.

* * *

11.27. Gislingham je v krídle pre svedkov v Kidlingtone a cez videokameru pozoruje Harpera. Starec je už v košeli a v nohaviciach, zhrbený sedí na pohovke. Vedľa neho na stoličke čaká sociálny pracovník, niečo mu nástojčivo hovorí, a o niekoľko krokov ďalej ich pozoruje žena z tímu pre mentálne zdravie. Harper vyzerá nepokojný, hniezdi sa, podupkáva jednou nohou, ale aj bez zapnutého zvuku je jasné, že hovorí súvisle. Aspoň zatiaľ. Podráždene gáni na sociálneho pracovníka a pri jeho slovách len máva meravou zvráskavenou rukou.

Otvoria sa dvere a Gislingham sa obráti. Vojde Quinn, hodí na pracovnú dosku fascikel a oprie sa o stôl. „Everettová išla rovno do nemocnice, vypočuje tú dievčinu, len čo nás k nej pustia. A Erica...“ začervená sa. „Somerová sa vrátila na Frampton Road koordinovať zber informácií po domoch. Challow je už tam spolu s forenzným tímom.“

Niečo si poznačí do fascikla, potom si zasunie pero za ucho. Robí to tak vždy. Kývne hlavou smerom k videoobrazovke. „Máme niečo?“

Gislingham pokrúti hlavou. „Už polhodinu je tam s ním jeho sociálny pracovník. Volá sa Ross, Derek Ross. Určite som sa s ním už niekde stretol. Nevieš, kedy sa vráti Fawley?“

Quinn pozrie na hodinky. „Okolo dvanástej. Ale vravel, aby sme začali bez neho, ak sa lekár a sociálka zhodnú, že je to v poriadku. Aj právna zástupkyňa je už na ceste. Sociálny pracovník nemieni riskovať. Ani sa mu nečudujem.“

„Jasné, poistka spredu, poistka zozadu,“ sucho zamrmle Gislingham. „Ale nemajú nič proti tomu, aby sme ho vypočuli?“

„Zjavne má jasnejšie okamihy a počas nich mu môžeme klásť otázky. No ak začne strácať niť, musíme prestať.“

Gislingham chvíľu pozoruje obrazovku. Starcovi visí z brady slina, má ju tam už najmenej desať minút a neutrel sa. „Podľa teba to spravil? Zvládol by to vôbec?“

Quinn sa mračí. „Ak sa to dieťa narodilo tam dole, tak určite áno. Viem, že Harper teraz vyzerá úboho, ale pred dvoma, troma rokmi? Vtedy to mohol byť úplne iný človek. A ten človek spáchal zločin – nie ten starý chudáčisko, ktorého vidíš.“

Gislingham sa zachveje, hoci v miestnosti je dusno, a Quinn naňho spýtavo pozrie. „Čo je? Preskočila ťa smrť?“

„Len mi zišlo na um, že toto sa s ním nestalo zo dňa na deň, čo? Trvalo to niekoľko mesiacov. Možno aj rokov. A ona nevedela, že mu postupne odchádza mozog. Držal ju tam dole, nemal ju stále pred očami... stavím sa, že začal zabúdať, že ju tam má. Potom jej dochádzalo jedlo... a voda... musela myslieť na malého... a aj keby kričala, starý ju nepočul...“

Quinn pokrúti hlavou. „Kristepane. Fakt sme ju našli v poslednej chvíli.“

Na obrazovke sa Derek Ross zdvihne a vyjde zo záberu. O chvíľu sa otvoria dvere a objaví sa tu.

Gislingham vstane. „Takže vy ste jeho sociálny pracovník?“

Ross prikývne. „Už zopár rokov.“

„O tej demencii teda viete už dlhšie?“

„Oficiálne mu ju diagnostikovali pred niekoľkými mesiacmi, ale tipujem, že sa začala prejavovať oveľa skôr. Rovnako ako ja však viete, ako nepredvídateľne to prebieha – raz človek funguje normálne, potom zase nie. V poslednom čase som mal obavy, že priebeh choroby sa zrýchľuje. Párkrát spadol a asi pred rokom sa popálil na sporáku.“

„Navyše pije, nie? Aspoň to z neho razí.“

Ross sa zhlboka nadýchne. „Áno. To je teraz dosť veľký problém. Aj tak nedokážem uveriť, že spáchal niečo takéto... takéto príšerné...“

Quinna to nepresvedčí. „Nikto z nás nevie, čoho sme ako ľudia schopní.“

„Veď sa pozrite, v akom je stave...“

„Vy sa pozrite,“ preruší ho Quinn a v hlase mu znie tvrdosť. „Lekárka hovorí, že ho možno vypočúvať, a ona o tom niečo vie. Samozrejme, obvinenie je niečo iné, vyjadrí sa k tomu úrad prokurátora, keď sa dostaneme do toho štádia. Ale v tej pivnici bolo zamknuté dievča a dieťa a musíme zistiť, ako sa tam dostali. Rozumiete tomu, však, pán Ross?“

Ross zaváha, potom prikývne. „Smiem byť pri tom? Pozná ma, možno vám to pomôže. Občas je s ním trochu ťažko. Veď to sami zistíte.“

„Dobre,“ prikývne Quinn počas zbierania papierov.

Všetci traja zamieria k dverám, ale Ross náhle zastane a položí ruku Quinnovi na rameno. „Nebuďte k nemu príliš tvrdý, dobre?“

Quinn sa naňho zadíva, potom zdvihne obočie. „Tak ako on k tomu dievčaťu?“

* * *

Výpoveď Isabel Fieldingovej, Frampton Road 17, Oxford

1. máj 2017, 11.15

Zaznamenala: Erica Somerová

ES: Ako dlho tu bývate, pani Fieldingová?

IF: Len niekoľko rokov. Dom patrí fakulte. Môj manžel učí na Wadhamovej.

ES: Takže poznáte pána Harpera? Toho z domu číslo tridsaťtri?

IF: No, nie tak, že by sme sa aj rozprávali. Krátko po tom, ako sme sa sem nasťahovali, za nami prišiel, bol veľmi rozčúlený a pýtal sa, či sme nevideli plachtu, ktorú používa na auto. Zrejme mu zmizla. Bolo to trochu zvláštne, lebo auto nemá, ehm, pojazdné. A pripadal nám trochu, ehm, výstredný. Takých je tu inak dosť. Človek vidí všelijaké typy. Niekedy sú to bývalí akademici, na staré kolená skončili tu. Myslím, že veľa z nich je už načisto v štádiu fialovej farby a mačiek a kašlú na to.

ES: Fialová farba a mačky?

IF: Nepoznáte tú báseň? „Keď budem stará, budem nosiť fialovú farbu.“ Či ako to tam je. Viete, akože človeku je už v istom veku všetko jedno.

ES: A pánovi Harperovi bolo tiež všetko jedno?

IF: Občas sa len tak potuloval. Rozprával sa sám so sebou. Podivne sa obliekal. Napríklad v júli nosil palčiaky. Alebo vyšiel v pyžame na ulicu. Tak som to myslela. No v zásade je neškodný. [Ticho.] Jaj, prepáčte, zle to vyznelo, myslela som...

ES: To nič, pani Fieldingová. Viem, ako ste to mysleli.

* * *

„Tak, pán Harper, som detektív seržant Gareth Quinn a toto je môj kolega detektív Chris Gislingham. Dereka Rossa už poznáte a táto dáma vás bude právne zastupovať.“

Žena na opačnom konci stola krátko zdvihne pohľad, ale Harper na to nereaguje. Zdá sa, že si jej prítomnosť vôbec nevšimol.

„No, pán Harper, zatkli vás o štvrť na jedenásť dnes dopoludnia pre podozrenie z únosu a obmedzovania osobnej slobody. Upozornili vás na možnosti výpovede a oboznámili vás s vašimi právami, vy ste potvrdili, že tomu rozumiete. Teraz prejdeme k oficiálnemu výsluchu. Výsluch bude zaznamenávaný.“

„To znamená, že to nakrúcajú, Bill,“ ozve sa Ross. „Rozumiete?“

Starec prižmúri oči. „Isteže rozumiem. Nie som idiot, doriti. A pre vás som doktor Harper.“

Quinn pozrie na Rossa, ten prikývne. „Doktor Harper do roku 1998 prednášal na Birminghamskej univerzite. Sociológiu.“

Gislingham vidí, že Quinn znovu očervenel – od rána už tretí raz, určite je to rekord.

Quinn otvorí fascikel. „Na svojej súčasnej adrese bývate od roku 1976. Je to tak správne? Aj keď ste zároveň pracovali v Birminghame?“

Harper sa naňho zadíva, akoby mu vyčítal zadubenosť. „Birmingham je diera.“

„A sem ste sa presťahovali v sedemdesiatom šiestom?“

„Hovno. Presťahoval som sa sem jedenásteho decembra v sedemdesiatom piatom,“ odsekne Harper. „Akurát na narodeniny mojej ženy.“

„Prvá manželka doktora Harpera zomrela v roku 1999,“ rýchlo doplní Ross. „V roku 2001 sa znovu oženil, žiaľ, druhá pani Harperová zahynula v roku 2010 pri autonehode.“

„Sprostá krava,“ nahlas si uľaví Harper. „Ožratá. Na mol ožratá.“

Ross pozrie na právničku, tvári sa zahanbene. „Koroner zistil, že pani Harperová mala v čase nehody v krvi vysokú hladinu alkoholu.“

„Má doktor Harper deti?“

Harper vystrie ruku a poklopká po stole pred Quinnom. „So mnou sa rozprávajte, chlapče. So mnou. Nie s tým idiotom.“

Quinn sa obráti k nemu. „No a máte?“

Harper vystrúha grimasu. „Annie. Tá tučná krava.“

Quinn zdvihne pero. „Vaša dcéra sa volá Annie?“

„Nie,“ zasiahne Ross. „Bill si to trošku pletie. Annie bola jeho susedka z domu číslo štyridsaťosem. Zrejme veľmi milá pani. Občas k Billovi zaskočila pozrieť, či je v poriadku, ale v roku 2014 sa odsťahovala do Kanady, aby bola bližšie k synovi.“

„Sprostaňa jedna, vraj si chce so mnou skrajovať. Ale ja som jej povedal, že tie pekelné stroje doma nestrpím.“

Quinn pozrie na Rossa.

„Myslí skypovať. Ale nechce používať počítač, takže to mala márne.“

„A nemá žiadnych príbuzných?“

Ross sa zadíva do prázdna. „O nijakých neviem.“

* * *

„Určite má syna – ale úplne mi vypadlo jeho meno.“

Somerová už pätnásť minút stojí pred otvorenými dverami domu číslo sedem. Pomaly ľutuje, že neprijala pozvanie na čaj, ale keby to spravila, uviazla by tu na celý deň – pani Gibsonová ju ani nepustila k slovu.

„Vravíte, syna?“ prehodí Somerová a listuje v poznámkach. „Nikto iný ho nespomenul.“

„Ha, to ma neprekvapuje. Tunajší ľudia sa neradi do niečoho starajú. Nie ako kedysi. Vtedy sme sa o seba zaujímali, každý vedel, kto sú jeho susedia. Teraz polovicu z tých mladých vôbec nepoznám.“

„A ste si istá, že má syna?“

„John! Tak sa volá! Vedela som, že mi to zíde na um. No už som ho tu dosť dlho nevidela. Chlapík v strednom veku. Sivovlasý.“

Somerová si to poznačí. „A spomeniete si, kedy ste ho tu zazreli naposledy?“

V chodbe za nimi čosi zarachotí a pani Gibsonová sa obráti, povie šic a privrie dvere. „Prepáčte, moja zlatá. Bodaj tú mačku, stále sa tlačí von prednými dverami. V zadných má pritom svoje dvierka, ale viete, aké sú mačky – vždy robia, čo nemajú. A siamské sú ešte horšie ako...“

„Pani Gibsonová, viete, kedy tu bol naposledy syn pána Harpera?“

„Ale iste, keď už o tom hovoríte, povedala by som, že pred pár rokmi.“

„A viete, či pána Harpera navštevuje aj niekto iný?“

Pani Gibsonová sa zamračí. „No, ten oný, sociálny pracovník. Niežeby bol z neho úžitok.“

* * *

Quinn sa zhlboka nadýchne. Harper sa naňho pozrie. „Čo je, chlapče? No tak, von s tým. Neseďte tam a netvárte sa, že vám treba srať.“

Už aj právnička sa tvári rozpačito.

„Doktor Harper, viete, prečo dnes ráno prišla do vášho domu polícia?“

Harper sa mykne. „Boháča, ozaj netuším. Pravdepodobne sa ten magor od susedov sťažoval na odpadky. Hovädo.“

„Zavolal nás pán Sexton, ale netýkalo sa to odpadkov. Dnes ráno bol vo svojej pivnici a uvoľnila sa časť steny.“

Harper prejde očami od Quinna k Gislinghamovi a zase naspäť. „No a čo, doriti? Hovädo jedno.“

Quinn a Gislingham na seba pozrú. Obaja zažili dosť výsluchov, aby vedeli, že prišla tá správna chvíľa. Len veľmi málo ľudí, ktorí sú vinní – a to sa týka aj najlepších a najvytrénovanejších klamárov –, dokáže ovládať svoje telo tak, aby sa niečím neprezradili. Mihnutie okom, náhle myknutie rukami, niečo sa zakaždým objaví. Ale teraz nie. Harper nemá v tvári napísané nič – ani opatrnosť a tajnostkárstvo, ani drzosť, ktorá má maskovať vinu. Nič.

„A to nemám ani tú skurvenú telku.“

Quinn naňho vyvalí oči. „Prosím?“

Harper sa nahne dopredu. „Ste hluchý? Magor. Nemám ani tú skurvenú telku.“

Ross nervózne pozrie na Quinna. „Doktor Harper sa zrejme pokúša povedať, že nemusí platiť za televíziu. Myslí si, že to preto ste ho sem priviezli.“

Harper sa obráti na Rossa. „Vy mi nehovorte, čo si myslím. Debil jeden. Nevie, kde má hlavu a kde riť.“

„Doktor Harper,“ pokračuje Gislingham. „Vo vašej pivnici bola mladá žena. Preto ste tu. S vašou televíziou to nemá nič spoločné.“

Harper sa nakloní dopredu, prstom zašermuje Gislinghamovi pred tvárou. „Nemám ani tú skurvenú telku.“

Quinn zazrie v Rossových očiach poplach – vymyká sa im to z rúk. „Doktor Harper,“ povie rýchlo, „vo vašej pivnici bolo dievča. Čo tam robilo?“

Harper sa vystrie. Pozerá raz na jedného, raz na druhého policajta. Po prvý raz akosi vyhýbavo. Gislingham otvorí jeho spis a vyberie z neho fotografiu dievčaťa. Obráti ju k Harperovi. „Toto je to dievča. Ako sa volá?“

Harper sa naňho zaškerí. „Annie. Tučná krava.“

Ross len krúti hlavou. „Nie, Bill, to nie je Annie. Viete, že to nie je Annie.“

Harper na fotografiu nepozerá.

„Doktor Harper,“ nedá mu pokoj Gislingham, „musíte sa pozrieť na tú fotografiu.“

„Priscilla,“ povie Harper a po brade mu stečie slina. „Tá bola vždy kočka. Krava jedna protivná. Producírovala sa po dome s holými ceckami.“

Ross sa tvári zúfalo. „Ale toto nie je ani Priscilla. Viete, že to nie je ona.“

Harper vystrie pazúrovitú ruku, nespustí oči z Gislinghamovej tváre, zmetie fotku zo stola spolu s Gislinghamovým mobilom, ten zarachotí o stenu a rozpadne sa na kusy.

„Dofrasa, čo to robíte?“ skríkne Gislingham a zdvihne sa zo stoličky.

„Doktor Harper,“ precedí cez zaťaté zuby Quinn, „tá mladá žena sa momentálne nachádza v Nemocnici Johna Radcliffa a lekári ju podrobujú kompletnej prehliadke. Len čo bude schopná hovoriť, zistíme, kto je a ako skončila zamknutá vo vašej pivnici. Teraz máte šancu povedať nám, čo sa stalo. Rozumiete? Rozumiete, aké je to vážne?“

Harper sa nahne dopredu a napľuje mu do tváre. „Strč sa! Počuješ? Pojeb sa!“

Nastane hrozné ticho. Gislingham sa ani neodváži pozrieť na Quinna. Potom začuje, ako si niečo vyberá z vrecka, zdvihne pohľad a vidí, ako si utiera tvár.

„Myslím, že by sme mali prestať,“ navrhne právnička. „Čo vy na to?“

„Výsluch ukončený o jedenásť tridsaťsedem,“ povie s ľadovým pokojom Quinn. „Doktora Harpera odvedú do cely predbežného zadržania a...“

„Márnosť šedivá,“ neudrží sa Ross, „hádam len vidíte, v akom je stave?“

„Pán Harper,“ odvetí chladne Quinn, berie si papiere a s prehnanou starostlivosťou ich ukladá, „veľmi pravdepodobne ohrozuje verejnosť a aj sám seba. Tak či onak, jeho dom je miestom činu. Nemôže sa tam vrátiť.“

Quinn vstane a prejde k dverám, ale Ross mu je za pätami, vychádza za ním na chodbu.

„Nájdem mu ubytovanie,“ povie. „Napríklad domov pre seniorov, kde naňho budeme môcť dozerať...“

Quinn sa tak prudko zvrtne, že sú zrazu len niekoľko centimetrov od seba. „Dozerať?“ zasyčí. „To robíte už celé mesiace? Dozeráte naňho?“

Ross cúvne, tvár mu obelela. „Pozrite...“

Ale Quinn neprestane. „Ako dlho tam tá chudera podľa vás bola? Aj s deckom? Dva roky? Tri? A vy ste celý ten čas chodili do jeho domu, dozerali ste naňho, týždeň čo týždeň. Len vy, došľaka, len vy ste za ním chodili, nikto iný. A vy mi vážne hovoríte, že ste o ničom nevedeli?“ Prstom ďobne Rossa do hrude. „Ak to chcete počuť, tak by sme nemali zatknúť iba Harpera. Máme pre vás závažné otázky, pán Ross. Toto je ďaleko za hranicou zanedbania profesionálnych povinností...“

Ross zdvihne ruky, odráža útok. „Viete si vôbec predstaviť, koľko mám klientov? Koľko papierovačiek? Pri tom všetkom a pri večných dopravných zápchach mám šťastie, ak sa klientovi stihnem venovať pätnásť minút. Akurát len čo skontrolujem, či sa najedol a nesedí vo vlastných výkaloch. Ak si myslíte, že mám čas prehľadávať im domy, tak asi nežijeme v rovnakej realite.“

„A vy ste nikdy nič nepočuli? Nikdy ste nič nevideli?“

„Quinn,“ ozve sa Gislingham. Už stojí pri dverách.

„V tej poondiatej pivnici som nikdy nebol,“ zvýši hlas Ross. „Ani som nevedel, že tam nejaká je.“

Quinn je znovu celý červený. „Vážne očakávate, že vám to uverím?“

„Quinn,“ nástojčivejšie zopakuje Gislingham. A keď ho Quinn ignoruje, chytí ho za plece a zvrtne ho k sebe. Po chodbe sa k nim niekto blíži.

Je to Fawley.

* * *

Na Frampton Road sa Alan Challow vyberie ku vchodu a chvíľu postojí, kým uniformovaný policajt zdvihne pásku, ktorou prehradili dvere. Je zatiaľ najhorúcejší deň tohto roka a v ochrannom odeve sa potí. Dav na konci príjazdovej cesty sa stihol viac ako zdvojnásobiť a zmeniť povahu. Väčšina ľudí z majálesu je preč a aj stavbári to už zabalili. Ešte sa tam motajú zo dvaja susedia, ale väčšina zvedavcov už loví len morbídne vzrušenie alebo materiál na dobrý článok. Alebo oboje – aspoň polovicu skupiny tvoria novinári.

Vzadu v kuchyni dvaja členovia Challowovho forenzného tímu poprašujú povrchy a hľadajú odtlačky. Jedna z nich kývne hlavou a stiahne si masku, chce mu niečo povedať. Nad hornou perou sa jej ligocú kvapky potu. „Toto sú chvíle, keď je človek vďačný za ochranný oblek. Bohvie, kedy sa tu naposledy poriadne upratovalo.“

„Ktorým smerom je pivnica?“

Ukáže mu prstom. „Za tebou. Dali sme tam lepšie osvetlenie. A tým horšie to vyzerá.“ Chmúrne pokrčí plecami. „Ale to už vlastne vieš.“

Challow prevráti oči, toto povolanie vykonáva už dvadsaťpäť rokov. Uhne sa, aby nenarazil do lampy, čo teraz visí nad schodiskom, a zamieri dole, na holé tehlové steny hádže veľké trasľavé tiene. V pivnici nájde dvoch ďalších ľudí zo svojho tímu, ako pozerajú na nahromadené rárohy.

„Okej,“ povie Challow, „viem, že je to nevďačná robota, ale všetko toto musíme dotrepať k nám. Kde bolo to dievča?“

„Tadiaľto.“

Challow sa presunie do vnútornej komory. Žiarivka nemilosrdne osvetľuje špinavú dlážku, špinavú posteľnú bielizeň, záchod s macerátorom v mláke hnusnej smradľavej tekutiny. Sú tam ďalšie škatule s rárohami. Kartónová paleta, kedysi v nej boli fľaše s vodou, teraz zostala len jedna, a hoci igelitové vrecko prekypuje fľašami a prázdnymi plechovkami, niet tu ani stopy po jedle. A v opačnom kúte detská postieľka, stúlená ako myšie hniezdo.

„Tak,“ ozve sa napokon do ticha Challow, „aj toto treba odniesť.“

Jedna žena z tímu prejde k praskline v priečke. Niektoré tehly sú polámané, malta je vyškrabaná.

„Alan,“ obráti sa k Challowovi, „pozri.“

Challow sa postaví k nej a zohne sa. Na vlhkej omietke sú červené pásy.

„Kristepane,“ povie po chvíli. „Pokúšala sa holými rukami predriapať von.“

* * *

Dereka Rossa som nevidel od prípadu Daisy Masonovej. Sedával vedľa jej brata, keď sme ho vypočúvali, takže som Rossa často vídal. Odvtedy neuplynul ani rok, ale pri pohľade naňho to vyzerá, že ich bolo päť. Vlasy mu ešte zredli, nabral ďalšie kilá a pod pravým okom sa mu objavil tik. Ale s tým by mohol mať niečo spoločné aj Quinn.

„Seržant Quinn,“ poviem a obrátim sa k nemu. „Čo keby ste nám všetkým priniesli kávu? A nemyslím tú z automatu.“

Quinn na mňa pozrie, otvorí ústa a zase ich zavrie.

„Pane, ja...“ začne, ale Gislingham sa mu dotkne lakťa.

„Poď, pomôžem ti.“

Toto ich presne vystihuje: Gis vždy presne vie, kedy treba prestať, a Quinn nikdy neprestane sám od seba.

Zavediem Rossa do vedľajšej kancelárie. Obrazovka svieti, má vypnutý zvuk, ale stále na nej vidieť výsluchovú miestnosť. Právnička stojí, pripravuje sa na odchod, a Harper sa hrbí na stoličke, schúlený bokom s kolenami pod hruďou. Vyzerá veľmi malý, veľmi starý a veľmi vystrašený.

Položím pred Rossa pohár vody. Potom si sadnem oproti nemu a odsuniem sa dozadu. Má pod pazuchami tmavé škvrny a atmosféra by sa prinajlepšom dala opísať ako „hustá“. Verte mi, že takto blízko pri ňom by ste nechceli byť.

„Ako sa máte?“

Pozrie na mňa. „Tak všelijako,“ odvetí unavene.

Opriem sa na stoličke. „Porozprávajte mi o Harperovi.“

Zmeravie, ale len trochu. „To som akože podozrivý?“

„Ste dôležitý svedok. To si určite uvedomujete.“

Vzdychne. „Vlastne hej. Čo by ste chceli vedieť?“

„Mojim ľuďom ste povedali, že tam chodíte len raz do týždňa. Ako dlho to už trvá?“

„Dva roky. Možno trochu dlhšie. Musel by som sa pozrieť do spisu.“

„A nikdy tam nie ste dlho?“

Odpije si vody, trochu mu kvapne na nohavice, ale zdá sa, že si to nevšíma. „Nemôžem... nemám čas. Vážne, s radosťou by som tam hodinu sedel a kvákal o počasí, ale keď nám teraz zosekali rozpočet...“

„Neobviňoval som vás.“

„Ale ten váš seržant áno.“

„To ma mrzí. No nesmiete zabúdať, že videl, v akom stave bolo to dievča. Nehovoriac už o dieťati. A ak mu nešlo do hlavy, že ste tam celý čas chodili a nevedeli ste, že tam tá chudera je, nemôžem povedať, že by som mu to zazlieval. Úprimne, ani mne sa to veľmi nezdá.“

Napriek tomu, čo som pred chvíľou povedal, nemám ďaleko od toho, aby som ho vypočul ako podozrivého. A kým si nebudem absolútne istý, že ním nie je, Harpera musí dostať na starosť niekto iný. V tomto prípade bude tak či onak dosť ťažké niekoho usvedčiť, takže naozaj nepotrebujem vážne chyby pri vyšetrovaní.

Ross si rukou prehrabne vlasy. Teda to, čo mu z nich zostalo. „Pozrite sa, tie domy majú hrubé steny. Neprekvapuje ma, že som nič nepočul.“

„Nikdy ste tam dole neboli?“

Pozrie mi priamo do očí. „Ako som už povedal, vôbec som nevedel, že má pivnicu. Myslel som si, že tie dvere vedú len do nejakého šatníka.“

„A čo horné poschodia?“

Pokrúti hlavou. „Odkedy Billa poznám, v podstate býva len na prízemí.“

„Ale dokáže vyjsť a zísť po schodoch?“

„Ak musí – ale málokedy sa mu chce. Annie mu pred odchodom pripravila v prednej izbe posteľ a v prístavku je kúpeľňa. Len so základným vybavením, ale stačí. Ani si nechcem predstavovať, v akom stave sú teraz poschodia. Určite tam už celé roky nikto nebol. Zrejme odkedy zomrela Priscilla.“

„Ani upratovačka – mesto mu nikoho neposiela?“

„Skúšali sme to, ale Bill upratovačke vynadal. Odmietla sa tam vrátiť. Trochu poutieram prach a do záchoda nalejem čistiaci prostriedok. Ale za ten čas, čo mám k dispozícii, sa veľa stihnúť nedá.“

„A čo jedlo – nakupovanie? Aj to robíte vy?“

„Keď mu zobrali vodičský, presvedčil som miestnu charitu pre seniorov, aby mu vybavili pravidelnú donášku zo supermarketu. To bolo asi pred osemnástimi mesiacmi. V banke má na účte trvalý príkaz. Má kopu peňazí. No, možno nie kopu, ale dosť.“

„Prečo sa neodsťahuje? Jeho dom musí mať veľkú hodnotu. Aj v takomto stave.“

Ross vystrúha grimasu. „Ten trtko od susedov zaplatil vyše tri milióny. Ale Bill odmieta ísť do penziónu. Aj keď sa mu zhruba za posledný mesiac zhoršila artritída, lekár mu chce predpísať lieky na alzheimera a niekto bude musieť kontrolovať, či ich pravidelne berie. Ja to robiť nemôžem. Ak v tom dome zostane sám, je len otázka času, kedy sa mu niečo stane. Už som spomínal, že raz sa popálil.“

„Vie, že chcete, aby sa presťahoval?“

Derek sa zhlboka nadýchne. „Áno, vie o tom. Asi pred šiestimi týždňami som si s ním sadol a pokúsil som sa mu to všetko vysvetliť. Žiaľ, nezobral to dobre. Začal sa správať agresívne – kričal na mňa, hádzal do mňa veci. A tak som to nechal tak. Chcel som sa s ním zase porozprávať tento týždeň. Práve sa uvoľnilo jedno miesto v Newstead House vo Witney. Je to jeden z lepších penziónov. Ale bohvie, ako to teraz bude.“

Nastane ticho. Ross dopije vodu. Ešte mu nalejem.

„Zišlo vám na um,“ poviem opatrne, „že jedným z dôvodov, prečo sa nechcel odsťahovať, môže byť to dievča?“

Ross zbledne a položí pohár.

„Nemohol odísť z domu, kým tam bola, lebo by ju našli. A z rovnakého dôvodu ju nemohol pustiť.“

„Tak čo chcel spraviť?“

Pokrčím plecami. „Neviem. Dúfal som, že vy by ste možno...“

Odrazu na chodbe nastane hluk a Gislingham prudko otvorí dvere.

„Pane,“ povie, „asi...“

Ale už sa pretisnem vedľa neho.

Vo vedľajšej miestnosti sa dvaja strážnici pokúšajú zaistiť Harpera. Je takmer neuveriteľné, že je to ten istý človek – pokúša sa ich udrieť do tváre, kope, vykrikuje na policajtku.

„Piča!“

Žena je viditeľne otrasená. A to ju poznám – nie je to žiadna skleníková kvetinka. Na líci má škrabanec a vpredu premočenú uniformu.

„Len som mu podala šálku čaju,“ zakokce. „Povedal, že je horúci... že som ho chcela obariť... ale to nie... to naozaj nie...“

„Viem. Počujte, choďte si trochu oddýchnuť. A nech sa vám niekto pozrie na tú ranu.“

Dlaňou sa dotkne tváre. „Ani som si neuvedomila...“

„Asi je to len škrabanec. Ale aj tak, nech sa vám na to pozrú.“

Prikývne, a keď ju vyprevádzam z miestnosti, Harper sa na ňu znovu vrhne. „Piča! Tú by si mal zatknúť, ty debil – chcela ma obariť. Hnusná krava!“

Keď sa vrátim do vedľajšej miestnosti, Ross hľadí na obrazovku a ja zastanem a pozorujem ho.

„Takže ktorý je pravý Bill Harper?“ spýtam sa napokon. „Ten, ktorý sa krčí ako vystrašené dieťa, alebo ten, ktorý práve napadol moju policajtku?“

Ross pokrúti hlavou. „To tá choroba. Tá to spôsobuje.“

„Možno. Alebo ho možno choroba pripravila o sebaovládanie. Možno bol vždy výbušný, ale nedával to najavo. Vedel to udržať na uzde. Dokonca to skrýval.“

Ross sa ku mne obráti, ale odrazu sa mi nedíva do očí. Niečo sa tam deje – niečo mi tají.

Ešte chvíľu nič nehovorím. Potom o krok podídem. „O čo ide, Derek?“

Pozrie na mňa, potom odvráti pohľad. Červená sa.

„Čo ešte William Harper skrýva?“

* * *

Verity Everettová čaká v Nemocnici Johna Radcliffa vyše dvoch hodín. Väčšina ľudí neznáša nemocnice, ale ona pôvodne študovala za zdravotnú sestru a takéto prostredie ju nikdy nevyvádza z miery. Dokonca ju táto atmosféra upokojuje – ľudia tu aj v krízovej situácii vedia, čo majú robiť, kde majú byť. Biele plášte, biely šum, všetko je to zvláštne chlácholivé. A keďže chodba je mierne prekúrená a Everettová v poslednom čase dobre nespávala, nečudo, že má čo robiť, aby nezaspala aj na tvrdej plastovej stoličke. Zrejme jej padala hlava, lebo pri dotyku na ramene mykne hlavou dozadu a vystrie sa.

„Detektívka Everettová?“

Otvorí oči. Lekár sa tvári milo. Znepokojene.

„Ste v poriadku?“

Otrasie sa, aby sa prebrala. Bolí ju krk.

„Áno, som v poriadku. Pardon. Asi som na chvíľu zadriemala.“

Lekár sa usmieva. Veľmi dobre vyzerá. Predstavte si ho ako Idrisa Elbu so stetoskopom.

„Asi aj dlhšie ako na chvíľu. No nemali sme dôvod budiť vás.“

„Ako sa má?“

„Žiaľ, nemám veľa nových správ. Ako bolo zrejmé už v sanitke pri prevoze, je značne dehydrovaná a podvyživená. Myslím, že nijaký ďalší vážny problém nemá, ale je extrémne rozrušená, tak sme zatiaľ nespravili komplexné vyšetrenie. V tomto štádiu by jej to mohlo viac poškodiť ako pomôcť. Podali sme jej sedatíva, aby sa vyspala.“

Everettová meravo vstane z plastovej stoličky a prejde pár krokov k oknu do izby, v ktorej sa nachádza dievča. Pripadá si, ako keby mala sto rokov. V izbe za sklom dievča nehybne leží na posteli, dlhé tmavé vlasy má rozstrapatené na vankúši a v ruke zviera paplón. Pod očami má kruhy a črty sa jej prepadli až na kosť, ale Everettová vidí, že predtým bola pekná. Vlastne stále je pekná.

„A chlapec?“ spýta sa a obráti sa k lekárovi.

„Teraz je pri ňom pediater. Pokiaľ to vieme posúdiť, je v prekvapujúco dobrom stave. Vzhľadom na okolnosti.“

Everettová znovu pozrie na dievča. „Povedala niečo? Meno? Ako dlho tam bola? Čokoľvek.“

Lekár pokrúti hlavou. „Žiaľ, nie.“

„Kedy sa s ňou budem môcť porozprávať? Je to veľmi dôležité.“

„Viem. Ale u mňa musí byť na prvom mieste stav pacientky. Treba počkať.“

„Ale dostane sa z toho?“

Lekár prejde k oknu a pozrie na znepokojenú Everettovú. „Ak mám byť úprimný, viac ma trápi jej duševné zdravie. Po tom, čo prežila, je pre ňu spánok to najlepšie. Neskôr sa uvidí.“

* * *

„Derek, hovorte. Ak ste niečo videli – niečo, čo by nám mohlo pomôcť...“

Pozrie na mňa. Zovrie pohár tak silno, že plast odrazu praskne. Voda mu tečie po rukách a na nohavice.

„Dobre,“ povie napokon a utrie sa. „Stalo sa to asi pred šiestimi mesiacmi. Tuším v decembri. Jedna susedka spomenula, že ho videla na ulici len v papučiach, tak som sa tam musel poobzerať a pohľadať mu topánky. Začal strácať veci, niekde ich odložil a zabudol kde – myslel som, že budú pod posteľou.“

„A boli?“

Pokrúti hlavou. „Nie. No našiel som tam škatuľu. Väčšinou v nej boli časopisy.“

Hneď mi je to jasné. „Porno?“

Zaváha, potom prikývne. „Tvrdé veci. Bondage. Sado-maso. Mučenie. Alebo to tak aspoň vyzeralo. Veľmi podrobne som to neštudoval.“

Na rozdiel od Harpera. Ale to Ross nevysloví.

Nastane ticho. Nečudo, že sa mi to zdráhal povedať.

„Odkiaľ ich podľa vás mal?“ spýtam sa napokon.

Pokrčí plecami. „Cez internet si ich neobjednal, toľko viem. Ale zrejme na takéto veci nájdete malé reklamy v bežných erotických časopisoch, keď usilovne hľadáte. Vtedy ešte chodieval do obchodov.“

„Je tam ešte tá škatuľa?“

„Asi. Ja som ju len zasunul naspäť, kde som ju našiel. Ak si to všimol, nikdy to nespomenul. Ale aj keby sme uznali, že mal taký... no... vkus... jedna vec je obzerať si pornočasopisy a druhá uniesť dievča a zamknúť ho do pivnice.“

Osobne si tým nie som taký istý. Videl som aj pôsobenie demencie a znovu rozmýšľam o mesiacoch, keď sa už choroba začala prejavovať a nikto, dokonca ani Harper, o tom nevedel. Keď ho ešte neopustili duševné a fyzické sily, ale osobnosť sa mu začala scvrkávať a zatvrdzovať. Naozaj sa zmenil na úplne iného človeka alebo len na chladnejšiu, krutejšiu verziu seba samého?

Vstanem a vyjdem na chodbu, nechám Rossa samého. Gis je pri pitnej fontánke a zamieri ku mne.

„Zistili ste niečo?“ spýta sa.

„Veľa nie. Ross vraví, že pred pár mesiacmi našiel uňho v dome tvrdé porno, takže choďte za Challowom a povedzte mu, nech to prehľadajú celé, nielen pivnicu a prízemie. Možno je tam aj niečo ďalšie.“

„Jasné.“

„A začnite preverovať Harpera. Zavolajte na univerzitu, kde pracoval. Do dôchodku išiel v roku 1998 – ešte tam musí byť niekto, kto si ho pamätá.“

* * *

Telefonický rozhovor s Louise Foleyovou, pracovníčkou personálneho oddelenia Birminghamskej univerzity

1. máj 2017, 13.47

Telefonuje detektív C. Gislingham

CG: Prepáčte, že vás vyrušujem cez voľný deň, ale potrebovali by sme nejaké informácie o Williamovi Harperovi. Pracoval na Birminghamskej univerzite do konca deväťdesiatych rokov?

LF: Áno. Vtedy som tu ešte nebola, ale viem, že doktor Harper pôsobil na Fakulte spoločenských vied.Špecializoval sa na teóriu hier. Napísal nejaký slávny článok o rolových hrách. Vraj to bolo veľmi revolučné.

CG: Čo mi ešte viete povedať?

LF: V roku 1998 odišiel do dôchodku. To je už veľmi dávno, pán detektív.

CG: Viem, ale nie je to prehistória. Vtedy sa už používali počítače. Musíte mať nejaké záznamy.

LF: Samozrejme, ale nemôžem vám povedať všetko. Musím dodržiavať našu internú smernicu o ochrane údajov. Vy to určite chápete. Dal vám doktor Harper súhlas na zverejnenie svojich osobných údajov?

CG: Nie, ale ako istotne viete, jeho súhlas nepotrebujem, ak požadované údaje súvisia so zadržaním alebo trestným stíhaním páchateľa. Zákon o ochrane údajov, oddiel 29 (3). Keby ste si to chceli vyhľadať.

LF: Čo urobil? Musel niečo urobiť. Toto všetko by ste nezisťovali len kvôli pokute za parkovanie, všakže... [Ticho.] Počkať... nie je to ten prípad, čo bol v správach... to dievča v pivnici? Ten chlap bol zhruba v jeho veku...

CG: Žiaľ, slečna Foleyová, o tom s vami nemôžem hovoriť. Keby ste mi poslali mailom všetky relevantné súbory – to by nám všetkým ušetrilo čas.

LF: Prepáčte, ale budem potrebovať povolenie od riaditeľa personálneho oddelenia. Ale ak máte nejaké konkrétne otázky, pokúsim sa na ne odpovedať.

CG: [Ticho.] Dobre. Na začiatok by ste mi mohli vysvetliť, prečo vtedy odišiel.

LF: Prosím?

CG: Ak som ešte nezabudol základoškolskú matematiku, tak v roku 1998 mal päťdesiatsedem rokov. Kedy väčšinou odchádzajú do dôchodku vysokoškolskí učitelia – v šesťdesiatpäťke? V sedemdesiatke?

LF: [Ticho.] Ako sa tak pozerám na ten spis, zdá sa, že všetky strany sa zhodli, že doktor Harper by mal odísť do predčasného dôchodku.

CG: Dobre. Aký bol skutočný dôvod?

LF: Neviem, ako to myslíte...

CG: Slečna Foleyová, viete rovnako dobre ako ja, že to v skutočnosti znamená „museli sme sa ho zbaviť“.

LF: [Ticho.] Žiaľ, to je všetko, čo vám môžem povedať. Porozprávam sa s riaditeľom a vypýtam si od neho povolenie, či vám môžem poslať spis. Ale upozorňujem vás, že riaditeľ je momentálne v Číne. Možno chvíľu potrvá, kým sa s ním spojím.

CG: Tak vás radšej nechám, aby ste sa do toho mohli pustiť.

* * *

BBC Midlands Today

Pondelok 1. mája 2017 I Naposledy aktualizované o 14.52

Dievča a dieťa v oxfordskej pivnici: polícia vydala vyhlásenie

Polícia Thames Valley zverejnila stručné vyhlásenie o dievčati a malom chlapcovi, ktorých dnes ráno našli v pivnici na Frampton Road v Oxforde. Polícia potvrdila, že mladú ženu odviezli do Nemocnice Johna Radcliffa a že o ňu aj o dieťa sa stará zdravotnícky personál aj pracovníci sociálneho úradu. Totožnosť mladej ženy zatiaľ nebola zverejnená, a hoci sa objavila informácia, že dieťa je jej syn, nikto to zatiaľ oficiálne nepotvrdil. Podľa vyjadrenia svedkov udalostí, ktoré sa odohrali v dome, bola pri vedomí, keď po ňu prišla sanitka.

Susedia povedali BBC, že majiteľom domu je William Harper, ktorý v tejto oblasti žije minimálne dvadsať rokov. Harpera dnes ráno videli, ako odchádza z domu v spoločnosti polície, a pôsobil rozrušene.

* * *

Na horných poschodiach domu číslo 33 na Frampton Road sú zatiahnuté všetky závesy. Vo vzduchu sa vznáša prach a v rohoch visia pavučiny. Niečo poobhrýzalo koberec a forenzná technička Nina Mukerjeeová opatrne obíde roztrúsené bobky, potom zastane vo dverách hlavnej spálne. Na posteli nie je oblečenie, len holý matrac s veľkou plesnivou škvrnou v strede. Na stene vpravo je ozdobná sklená vitrína, v ktorej nič nie je, a na toaletnom stolíku je rúž, parfum, otvorená nádobka so zaschnutým krémom na tvár a rozhádzané papierové vreckovky, na ktorých ešte vidieť vyblednuté odtlačky červených pier.

K Nine príde ďalší forenzný technik. „No dofrasa,“ povie. „Vyzerá to tu ako na palube Mary Celeste.“

„Alebo ako u slečny Havishamovej. Z toho filmu mám vždy zimomriavky.“

„Kedy zomrela tá druhá manželka?“

„V dvetisíc desiatom. Pri autonehode.“

Technik sa poobzerá, potom zamieri k nočnému stolíku a prejde prstom v rukavici po hrubej vrstve prachu. „Stavil by som sa, že odvtedy tu nebol.“

„Niektorých ľudí takto zasiahne žiaľ. Nedokážu nič vyhodiť. Aj moja starká bola taká. Roky trvalo, kým sme ju presvedčili, aby sa zbavila vecí po mojom starkom. Aj vtedy sa dušovala, že jej to pripadá ako svätokrádež.“

Technik ukáže na rámik, ktorý leží tvárou dolu na nočnom stolíku. Zdvihne ho a pozrie sa na fotku, potom ho obráti ku kolegyni. „Na prízemí nič takéto nie je. Pekná. Nie môj typ. Ale pekná.“

Priscilla Harperová hľadí rovno do objektívu, jednu ruku má na stehne, jedno obočie zdvihnuté. Pôsobí sebaisto, pokojne. A veľmi náročne.

Nina prejde k šatníku, otvorí ho a náhodne vyťahuje kusy oblečenia. Šarlátová večerná róba s hlbokým výstrihom, kašmírový kabát s kožušinovým golierom, bledozelená blúzka so žabó.

„Toto je pravý hodváb. Mala drahý vkus.“

Technik podíde bližšie a pozrie sa. „Škoda, že sa do toho pustili mole. Inak by si to mohla rozpredať na eBayi.“

Nina sa naňho zamračí. „Tak to ti ďakujem, Clive.“ Potom oblečenie vráti do šatníka. „Naozaj z kriminálky chcú, aby sme to všetko zbalili? Budeme tu týždeň.“

„Fawleymu podľa mňa ide najmä o to porno. Takže zatiaľ hádam stačí, keď sa pozrieme, či pod posteľou nie je kufor s fetišistickou výbavou, a môžeme to nechať tak. Ja sa popozerám hore. Ale zdá sa, že tam už je v podstate všetko prázdne. Len v jednej izbe som videl posteľ bez matraca a hromadu starých novín – Daily Telegraph.“

Nina prejde k nočnému stolíku, otvorí zásuvku a zašuchocú biele plastové fľaštičky.

„Uf, to je fakt poriadna zásoba,“ povie Clive, keď Nina otvorí vrecko na dôkazový materiál a začne doň strkať nádobky. Na všetkých štítkoch je meno Priscilly Harperovej, väčšinou ide o tabletky na spanie.

„Našli ste dole niečo?“ spýta sa Nina.

„Myslíš okrem toho porna? Je tam stôl plný listov a starých účteniek, ale pochybujem, že na niečo budú. Ale pre istotu ich všetky pozbierame. Pivnica je už v podstate vyprataná.“

Nina sa strasie. „Neviem si to vyhnať z hlavy. Tie škrabance v omietke. V akom musela byť stave, keď to spravila. Ani si to nechcem predstavovať.“

„Podľa mňa ich počula.“

Nina sa k nemu obráti. „Ako to myslíš?“

Chmúrne sa mračí. „Len sa nad tým zamysli. Vo vedľajšom dome bývala od osemdesiatych rokov len jedna starena. Ale pred pár týždňami tam odrazu prišli robotníci. Prvý raz za celé roky tam boli ľudia. Takže preto to robila. Počula ich.“

* * *

15.15. Vzhľadom na ťažkosti s vypočúvaním Harpera som sa rozhodol, že sa o to znovu pokúsime, až keď sa porozprávame s dievčaťom. Dievča je stále na sedatívach. Nikto nečaká, že sa niečo dozvieme od chlapca, a forenzné bude ešte potrebovať zopár hodín, aby dali dokopy predbežné zistenia. Z toho vyplýva, že momentálne ma naháňa superintendent, tlačové oddelenie nevie, čo si počať, a ja mám na krku celý tím ľudí, ktorí majú v sebe kopu energie a nemajú ju kde vybiť. Gislingham sa pokúša vypátrať niekoho, kto pracoval s Harperom v deväťdesiatych rokoch, niekto ďalší zisťuje v supermarkete, či by sme sa mohli porozprávať so zamestnancami, ktorí robievali donášku, a Baxter hľadá v zoznamoch nezvestných niekoho, kto sa aspoň vzdialene podobá na to dievča. Takáto robota je preňho ako stvorená – v zásade je to kockáč –, ale keď sa naňho o hodinu pozriem, čelo mu pretína vráska.

„Nič?“

Pozrie na mňa. „Ani mäkké f. Nemáme meno, nevieme, odkiaľ pochádza, nevieme, ako dlho tam dole bola. Nevieme ani len to, či ju niekto nahlásil ako nezvestnú. Mohol by som tu stráviť mesiac a aj tak by som sa nikam nedostal. Ani rozpoznávanie tváre nemôže nájsť niekoho, koho tu nemáme.“

* * *

Dátum: Pondelok 1. 5. 2017, 15.45 GMT

Od: AnnieGHargreavesMontreal@hotmail.com

Pre: D.Ross@SocialServices.ox.gov.uk

Predmet: Bill

Ďakujem za e-mail. Práve pozerám správy a sú tam zábery z Frampton Road – dokonca ich vysielajú aj v kanadskej televízii. Prirovnávajú to k tomu človeku z Rakúska, ktorý celé roky väznil v pivnici dcéru. Ale že by takéto niečo robil Bill? Vždy bol trochu popudlivý, ale nie agresívny. Priscillu som nepoznala, ale pokiaľ viem, odvtedy nemal vzťah s inou ženou. Ak áno, tak mi o tom nepovedal. Dobre, nejaký cvokár by asi tvrdil, že som naivná a že ľudia ako on to vedia dobre skrývať, ale hádam by sa to nejako prejavilo. Pardon – asi len tak táram. Tu u nás je skoro ráno a stále tomu nemôžem uveriť. Asi rozprávam ako tí ľudia, ktorých v takýchto prípadoch oslovia novinári a oni sa zaprisahávajú, že to bol „taký tichý človek“. Ozvite sa, keby som nejako mohla pomôcť.

* * *

Somerová je na rohu Chinnor Place. Z tohto miesta vidí, ako forenzný tím vynáša škatule z domu číslo 33 na Frampton Road a nakladá ich do dodávky. Na druhej strane cesty parkujú dva televízne prenosové vozy. Znovu spraví krok vpred a tretí raz zazvoní. Zdá sa, že dom je prázdny, hoci podľa bicyklov, počtu košov a celkového stavu je to zrejme študentská ubytovňa. Už takých domov zostalo len pár. Pred tridsiatimi rokmi boli tieto budovy dinosaury. Nikto ich nechcel: príliš veľké, príliš náročné na údržbu. Väčšinou sa rozdelili na byty alebo ich lacno rozchytali veční študenti či katedry. Teraz už nie. Teraz sa z nich postupne zase stávajú rodinné domy, ako ich postavili za viktoriánskych čias, aj s izbami pre zamestnancov. Mark Sexton je len najnovším príkladom oveľa širšieho trendu.

Posledný raz zazvoní a už sa chce zvrtnúť a odísť, keď sa dvere konečne otvoria. Má okolo dvadsiatky, ryšavé vlasy, šúcha si zátylok a zíva – vyzerá to, akoby práve vstal z postele. Na chodbu sa okolo neho tiahne rad prázdnych fliaš a pach starého piva. Pozrie na Somerovú a pantomimicky sa mykne.

„Doriti.“

Somerová sa usmeje. „Erica Somerová, polícia Thames Valley.“

Chalan preglgne. „Tie staré otravy sa zase sťažovali na hluk? Fakt to nebolo až tak nahlas...“

„O to nejde, pán...“

„Danny. Danny Abrahams.“

„Okej, Danny. Ide o ten dom na vedľajšej ulici. Číslo tridsaťtri. Poznáte muža, ktorý tam býva – pána Harpera?“

Znovu sa poškriabe na zátylku. Pokožku má fľakatú a červenú. „To je ten blázon?“

„Poznáte ho?“

Pokrúti hlavou. „Len sa tu potuluje a rozpráva sa sám so sebou. Raz nám dal basu piva. Vyzerá v pohode.“

Somerová vytiahne mobil a ukáže mu záber dievčaťa. „A čo táto mladá žena – videli ste ju niekedy?“

Chlapec pozrie na obrazovku. „Netuším.“

„Sú tu nejakí vaši spolubývajúci?“

„Neviem. Ešte som nikoho nevidel. Asi sú v knižnici. To viete – štátnice.“

Somerová odloží mobil a podá mu vizitku. „Keby niekto z nich mal nejaké informácie o pánovi Harperovi, nech zavolá na toto číslo.“

„Čo vyviedol – vyzliekal sa pred miestnymi babkami?“

„Prečo to hovoríte?“

Chlapec sa začervená. „Len mi to tak napadlo...“

„Tak im nezabudnite odovzdať tento odkaz.“

Somerová sa zvrtne na opätku a nechá ho tam stáť a rozmýšľať, o čo tu vlastne ide. Tento stav nevedomosti trvá asi minútu a pol, potom chalan zabuchne dvere a vytiahne mobil.

„Doriti,“ povie a listuje v aktuálnych správach. „Doriti, doriti, doriti.“

* * *

ZOZNAM DÔKAZOV

CK/1 až 3 Rôzne prázdne obaly odobraté kvôli chemickému zobrazeniu odtlačkov prstov z igelitových vriec pri schodisku v pivnici, miestnosť A.

CK/4 až 5 Čiastočné odtlačky prstov odobraté z pásky na škatuli vedľa schodov v pivnici, miestnosť A.

CK/6 Odtlačky prstov odobraté z lesklej kartónovej škatule v pivnici, miestnosť A.

CK/7 až 10 Odtlačky prstov odobraté z viacerých vonkajších povrchov na predmetoch zo starej plechovej vane v pivnici, miestnosť A.

CK/11 Čiastočný odtlačok prsta odobratý zo zámky na pivničných dverách B (vonkajšia časť, z miestnosti A).

CK/12 Čiastočné odtlačky prsta odobraté zo zväzku kľúčov v uzamykacom mechanizme pivničných dverí B (vonkajšia časť, z miestnosti A).

NM/1 až 5 Rôzne prázdne obaly, škatule od jedla a nádobky odobraté kvôli chemickému zobrazeniu odtlačkov prstov z vreca s odpadkami v pivnici, miestnosť B.

NM/6 až 8 Odtlačky prstov odobraté z prázdnych plastových nádobiek z vreca s odpadkami v pivnici, miestnosť B.

NM/9 Tmavá vankúšová obliečka s bielymi škvrnami (predbežný test pozitívny na sliny) z matraca v pivnici, miestnosť B.

NM/10 Sivá posteľná plachta s viacerými bielymi škvrnami (predbežný test pozitívny na semeno a sliny) z matraca v pivnici, miestnosť B.

NM/11 Biely paplón s červenými škvrnami (predbežný test pozitívny na krv) z matraca v pivnici, miestnosť B

NM/12 až 13 Dámska spodná bielizeň s bielymi škvrnami (predbežný test pozitívny na semeno) z matraca v pivnici, miestnosť B.

NM/14 Časť posteľnej bielizne s malou červenou škvrnou (predbežný test pozitívny na krv) z detskej postieľky v pivnici, miestnosť B.

NM/15 Vlhké a suché vzorky červených škvŕn (predbežný test pozitívny na krv) zo susednej steny v pivnici, miestnosť B.

NM/16 Škatuľa s rozličnými predmetmi vrátane niekoľkých starých kníh z pivnice, miestnosť B.

NM/17 Lampáš s vypálenými baterkami z pivnice, miestnosť B.

* * *

Som v bufete a kupujem si sendvič, tam ma nájde detektív Baxter.

„Myslím, že niečo máme,“ vychrlí mierne zadychčaný. Manželka mu píli hlavu, aby chodil po schodoch, je to jediný poriadny pohyb, ktorému sa venuje.

„O dievčati?“

„Nie. O Harperovi. Už som rezignoval, čo sa týka nezvestných, ale keď som tam už bol, zadal som do systému Harperovo meno.“

„A výsledok?“

„Nemá záznam v registri trestov. Ani len neprekročil rýchlosť. A ak sa náhodou zvykol plaziť v aute popri obrubníku a civieť na ženy, tak sme ho pri tom neprichytili. Zato som našiel dve výzvy z domu na Frampton Road – dvakrát tam volali políciu. Raz v roku 2002, druhý raz v roku 2004. Nikto nikoho nežaloval a zápis je dosť stručný, ale očividne išlo o domáce nezhody.“

„Kto tam zasahoval?“

„Jim Nicholls. Obidva razy.“

„Skúste ho nejako nájsť. Ak si dobre pamätám, je na dôchodku v Devone. Ale presnú adresu budú mať na personálnom. Nech mi zavolá.“

* * *

* * *

„Bill Harper? Fíha, to je už pekne dávno.“

Russell Todd je štvrtý bývalý kolega starého Harpera, ktorému Gislingham zatelefonoval, a až doteraz zistil veľké nič, nič a ešte raz nič, presne v takomto poradí. Ale Todd nie je len živý a zdravý, je mu aj do reči.

„Takže si naňho spomínate?“ opáči Gislingham, ale ešte si nerobí nádeje.

„No isteže. Vtedy sme sa poznali celkom dobre, ale už sú to roky. Prečo sa pýtate?“

„A čo mi o ňom môžete povedať?“

Na druhom konci zaznie dlhý výdych. „No...“ zatiahne Todd, „nebol to žiadny šampión. Myslím medzi akademikmi. Niežeby si to pripustil, to ani náhodou. Vlastne si skôr myslel, že tá robota je pod jeho úroveň, lenže mal odtiaľ manželku, tak to možno rozhodlo. To, že kúpil ten dom v Oxforde, mi vždy pripadalo ako popieranie reality. Ale zase nebol úplne mimo. Vo svojom odbore sa vyznal. Vlastne napísal aj jeden článok, ktorý narobil rozruch...“

„O tých hrách?“

„Aha, už o tom viete, čo? Medzi nami, sčasti vyvolal takú pozornosť preto, lebo jednoducho prišiel v správnom okamihu. Nebolo v ňom nič mimoriadne originálne, ale Billovi zišlo na um, že aplikuje staré pravidlá na internetové hry. Alebo ako sa to vlastne volá. Bolo to ešte v deväťdesiatom siedmom, takže web sa len rozbiehal. A odrazu bol milý Bill strašne populárny.“

Todd hovorí čoraz povznesenejším tónom a Gislingham zachytí jednoznačný závan (ne)kolegiálnej závisti. Akademici sú takí, stále sa navzájom podrážajú. Zíde mu na um, koľko ľudí by vôbec považovalo Todda za „šampióna“.

„Tak či onak,“ pokračuje Todd, „milý Bill sa po takmer tridsiatich rokoch plahočenia v prachu akademických inštitúcií odrazu dostal do kurzu a bili sa oňho Stanford s MIT. Klebetilo sa dokonca aj o Harvarde.“

„A prečo to dopadlo inak?“

Todd sa zasmeje, ale nie veľmi sympaticky. Gislinghamovi začína liezť na nervy. „Ha! Bolo to doslova a do písmena shakespearovské. Hrdina zrazený na kolená priamo z triumfálnej pózy. Dom už bol na trhu, všetko si pobalili, a odrazu – bum! Všetko sa mu to zosypalo na hlavu. Pardon, za daných okolností by som hovoril skôr o inej časti anatómie.“

„Asi si viem tipnúť,“ utrúsi Gislingham.

Todda to očividne baví. „Áno, obávam sa, že Billa prichytili in flagranti. Všetko sa ututlalo, samozrejme, ale pri tom zametaní pod koberec sa zdvihlo toľko prachu, že si to všimli aj v Amerike. A aféry ženatého muža so študentkami tam naozaj nemajú radi. Sú v tom dosť prudérni, tí naši americkí bratranci.“

„Boli ste s ním ešte odvtedy v kontakte?“

„Ale nie, ani by som nepovedal. Počul som, že mu zomrela žena. Asi na rakovinu prsníka. Neviem, či ešte potom pracoval. Viete, niečo po nej zdedil, tak už možno zamestnanie ani nepotreboval.“

„A to bolo jediný raz? Ja len, že či mal takú povesť, že obťažuje študentky?“

„Ach, kdeže, práve o to šlo. Nebolo to preňho vôbec typické. Paradox je, že keby boli chceli šéfovia urobiť z niekoho odstrašujúci príklad, mohli si vybrať oveľa okatejšie prehrešky – a to z oboch strán. Vtedy to nebolo tak ako dnes, že si človek spustí nohavice a už ho niekto žaluje.“

Ach, staré dobré časy nehateného obťažovania. Gislingham nemo zamrmle: Hovädo.

„Ak mám pravdu povedať,“ pokračuje Todd, „Bill až úzkostlivo dodržiaval pravidlá. Ak ma dobre chápete. Ale aspoň vidíte, že človek nikdy nevie.“

„Veru nie,“ precedí Gislingham cez zaťaté zuby, „človek nikdy nevie.“

* * *

Revue pre sociálne a kognitívne vedy

12. ročník, číslo 3, jeseň 1998

Draky a krásky: Rolové hry na internete

William M. Harper, PhD

Birminghamská univerzita

Resumé

Tento článok skúma potenciál rolových hier (hier typu RPG) s viacerými hráčmi na telekomunikačnej sieti známej aj ako World-Wide Web alebo internet. Hoci k tejto technológii má zatiaľ prístup veľmi málo nadšencov, je tu kapacita, ktorá umožňuje interakciu viacerých hráčov v reálnom čase prostredníctvom počítačových terminálov, a to naprieč geografickými hranicami aj časovými pásmami. Tento článok skúma kognitívne a psychosociálne implikácie tohto „hrania na diaľku“ vrátane tém ako dopad anonymnej počítačovej „osobnosti“ na dôveru medzi hráčmi a účinok na ich rozhodovacie procesy. Zároveň skúma možné neurologické dôsledky dlhodobého vystavenia násilnému „virtuálnemu“ svetu vrátane erózie empatie, vzostupu interpersonálnej agresivity a ilúzie osobnej všemocnosti.

* * *

Je krátko po štvrtej popoludní a Everettová stojí s jednou zo sestier, cez sklo pozerajú na chlapca. V izbe sú stiahnuté žalúzie a chlapček sedí sám v ohrádke uprostred dlážky, uprene pozerá na kôpku hračiek. Kocky, lietadlo, červeno-zelený vláčik. Z času na čas vystrie ruku a niektorej hračky sa dotkne. Tmavé kučeravé vlasy má dlhé ako dievča. V miestnosti s ním sedí aj žena, ale vybrala si stoličku v najvzdialenejšom kúte.

„Ešte stále k sebe nikoho nepustí?“

Žena pokrúti hlavou. Na sesterskej uniforme má menovku JENNY KINGSLEYOVÁ. „Chudáčik malý. Prezrel ho lekár a urobili sme mu nejaké testy, ale zatiaľ len tie najnutnejšie. Nechceme ho rozrušiť viac, ako je absolútne nutné. Najmä po tom, ako naňho reagovala matka.“

V Everettovej očiach vidí otázku. „Odniesli sme ho k nej, len čo sme ho očistili, ale keď ho uvidela, spustila krik. A tým myslím, že kričala naozaj nahlas. Chlapec celkom zmeravel a tiež začal kričať. Nakoniec jej museli podať sedatíva. Preto sme ho zase umiestnili sem. Taký stres neurobí dobre ani jemu, ani jej.“

„Povedal už niečo?“

„Nie. Zatial vôbec netušíme, či chlapček vie rozprávať. Prostredie, v ktorom bol, a to, čoho musel byť svedkom... neprekvapilo by nás, keby to poznačilo jeho vývoj.“

Everettová sa znovu obráti k oknu. Chlapec zdvihne pohľad a chvíľočku pozerajú jeden na druhého. Má tmavé oči a zružovené líca. Potom sa jej otočí chrbtom a zvinie sa pri mrežiach ohrádky, jednou rukou si zakryje tvár.

„Toto robí často,“ povie sestra. „Možno sa len prispôsobuje svetlu, ale je možné, že po takom dlhom pobyte v tme má poškodené oči. Pre istotu sme stiahli žalúzie. Opatrnosti nikdy nie je dosť.“

Everettová sa chvíľu prizerá. „Človek by ho najradšej vyobjímal a zariadil, aby zabudol na všetko zlé.“

Jenny Kingsleyová vzdychne. „Viem. Puká mi z toho srdce.“

* * *

Prvá porada k prípadu je o piatej. Keď prídem do zasadačky, už sa tam zhromažďuje celý tím a Quinn vešia na nástenku to málo, čo zatiaľ máme. Záber domu, fotku dievčaťa, mapu ulice. Inokedy by to bola Gisova robota, ale mám pocit, že Quinn chce, aby ho bolo vidieť, ako robí niečo užitočné.

„Takže,“ začne, „Everettová je stále v nemocnici a pokúša sa porozprávať s dievčaťom, ale netušíme, kedy sa jej to podarí.“

„Takže vychádzame z predpokladu, že dieťa je Harperovo?“ spýta sa niekto z detektívov vzadu.

„Áno,“ odvetí Quinn. „To je pracovný predpoklad.“

„Tak urobme test DNA. Tým by sa jednoznačne dokázalo, že dievča znásilnil.“

„Je to zložitejšie, ako by sa zdalo,“ ozvem sa, „lebo dievča je v takom stave, že nám nemôže dať súhlas. Ale rozprával som sa so sociálkou a venujú sa tomu. Zatiaľ testujeme posteľnú bielizeň z pivnice. Ak budeme mať šťastie, získame, čo potrebujeme.“

Kývnem na Quinna.

„Takže,“ povie. „Vypytovali sme sa ľudí na Frampton Road, ale zatiaľ sme nezistili nič užitočné. Harper bol známy ako miestny čudák, ale nikto, s kým sme hovorili, si nemyslí, že je naozaj nebezpečný. Jedna susedka tvrdí, že má syna Johna, ale my vieme, že nemá. Takže buď sa stará pani pomýlila...“

„Zase ďalšia bláznivá starena,“ zašomre niekto. Niekto ďalší sa zasmeje.

„... alebo existuje nejaký John, ktorý Harpera navštevoval, hoci to nie je jeho syn. Budeme teda musieť zistiť, kto to je, a vypátrať ho, aj keby len preto, aby sme ho vylúčili zo zoznamu podozrivých. A nezabúdajme, že aj keď tam ten John chodil, možno nevedel, čo sa v dome dialo. Nemôžeme si dovoliť nerozvážnosť.“

„Myslíš takú nerozvážnosť, akú si predviedol pri tom úbohom chlapíkovi zo sociálky?“

Nezachytím, kto to povie, ale tentoraz sa nikto nesmeje. Quinn si hľadí na topánky. Nastane trápne ticho, ale z tohto ho nemienim vyťahovať. Napočudovanie sa ozve Gislingham. No aby som bol spravodlivý, v poslednom čase sa zdá, že tí dvaja sa pomerili. Keď Quinna povýšili na seržanta, chvíľu z toho bola zákopová vojna, ale odkedy je Gislingham otcom, možno trochu zmäkol. Alebo ho otcovstvo jednoducho vyšťavilo. Viem, aké to je.

„Volal som na Birminghamskú univerzitu,“ povie Gislingham, „a naďabil som na jedného z Harperových starých kolegov. Harper mal v deväťdesiatych rokoch pomer so študentkou, ale to je všetko. Pokiaľ viem, nešlo o nič zvrátené. Ešte čakám na celý spis – tam sa možno dozvieme viac. Hoci v deväťdesiatych rokoch napísal článok o rolových hrách a o tom, ako si ľudia pod ich vplyvom môžu myslieť, že násilie je v poriadku, lebo nie je reálne. Ten článok sa volal dosť strašidelne – Draky a krásky.“

„A ten supermarket – spojil sa niekto s nimi?“

„Ja,“ ozve sa vzadu jeden detektív. „Rozprávali sa s ľuďmi, ktorí robia donášku, ale nič sme sa od nich nedozvedeli. Zakaždým len vyložia tašky na chodbu. Harper očividne nebýva veľmi zhovorčivý.“

„Takže,“ povie Quinn, „ďalšou úlohou je pokračovať v získavaní informácií v domoch na okolí a dúfať, že niekto spozná dievča alebo bude vedieť niečo o tom Johnovi.“

Cúvne, ukáže na mapu, ktorú pripol na nástenku, a začne rozprávať o tom, ktoré ulice treba prejsť. Ja však nepočúvam. Hľadím na nástenku a prvý raz si uvedomím čosi, čo som si mal všimnúť už pred niekoľkými hodinami. Vstanem, prejdem k mape a zastanem tam. Počujem, ako v miestnosti nastane ticho.

„Pripomeňte mi, na akom čísle na Frampton Road býva Harper?“

„Tridsaťtri,“ odvetí Quinn a mierne sa zamračí. „Prečo?“

Vezmem pero a označím číslo tridsaťtri, potom nakreslím čiaru juhovýchodným smerom.

„Myslel som si.“

Quinn sa stále mračí. „Čo ste si mysleli?“

„Harperov dom je priamo za Crescent Square. Presnejšie, Crescent Square číslo osemdesiatdva.“

Obrátim sa. Niektorí očividne netušia, na čo narážam. Ale aby som bol spravodlivý, nepracovali tu vtedy všetci, ktorí sú v tomto tíme. No Gislingham áno a už vidím, že mu to dochádza.

„Počkať,“ povie. „Nebývala tam náhodou Hannah Gardinerová?“

Teraz sa už chytia všetci. To meno je ako injekcia do žily – odrazu v miestnosti hučia otázky.

„Nie je to tá žena, ktorá zmizla a nikdy ju nenašli?“

„Kedy sa to stalo? Pred dvoma rokmi?“

„Fíha, myslíte, že to môže súvisieť?“

Quinn na mňa pozrie, v očiach má otázku. „Náhoda?“ vysloví potichu.

Znovu pozriem na mapu, na fotografiu dievčaťa a spomeniem si na tvár Hannah Gardinerovej, ktorá celé mesiace presne takto visela na nástenke, až sme ju napokon zložili. Nebola oveľa staršia ako toto nájdené dievča.

„Neverím v náhody,“ poviem.

* * *

Televízna stanica: Mystery Central

Program: Veľké nevyriešené zločiny

Epizóda: Zmiznutie Hannah Gardinerovej

Premiéra: 9. 12. 2016

Panoramatický záber Oxfordu, úsvit, leto

KOMENTÁR

Televízni diváci už od čias inšpektora Morsa vnímajú zasnené oxfordské veže ako dokonalé prostredie pre dokonalý zločin. No tieto temné príbehy o vraždách na trávnatých oxfordských nádvoriach majú len málo spoločné so skutočným životom v tomto krásnom a prosperujúcom meste, kde je nízka zločinnosť a nevyriešené prípady vrážd sa tu takmer nevyskytujú.

Ale v lete roku 2015 sa to všetko malo zmeniť. Oxfordskú políciu mala zaskočiť záhada, ktorá bola rovnako zvláštna ako prípady inšpektora Morsa. Záhada, ktorá sa stala jedným z najväčších britských nevyriešených zločinov.

Široký záber na Crescent Square, bicykle opreté o zábradlia, mačka prechádzajúca cez cestu, matka a chlapček na skútri

KOMENTÁR

Príbeh sa začína tu, v zelenom severnom Oxforde, na jednom z tunajších najbohatších a najkrajších predmestí. Práve tu na jeseň v roku 2013 získala byt 25-ročná Hannah Gardinerová, jej manžel Rob a ich synček Toby.

Rodinný portrét Gardinerovcov, postupné priblíženie. Rekonštrukcia – chlapec sa hrá v záhrade s loptou

KOMENTÁR

Hannah pracovala ako novinárka v Londýne a zoznámila sa s Robom, a keď Rob získal prácu v oxfordskej biotechnologickej firme, rodina sa usídlila v slnečnom byte na prvom poschodí s prístupom do peknej spoločnej záhrady, kde sa Toby mohol hrávať.

Rozhovor: Pozadie – interiér

BETH DYEROVÁ, kamarátka Hannah

Hannah sa do Oxfordu veľmi tešila. Prežívala šťastné obdobie. Všetko jej vychádzalo. A keď dostala prácu v BBC Oxford, bola od radosti celá bez seba – všetci sme to išli osláviť.

Záber na Hannah, ako hovorí do kamery v miestnych správach BBC

KOMENTÁR

Hannah na seba rýchlo upozornila reportážami o najkontroverznejších témach v meste.

Rozhovor: Pozadie – sídlo BBC Oxford

CHARLIE CATES, VEDÚCI REDAKTOR, BBC OXFORD

Hannah sa vždy prvá hlásila na najťažšie témy. Urobila niekoľko reportáží o bezdomovcoch v Oxforde a sériu o nerovnakom prístupe pri liečbe neplodnosti, ktorá vyvolala rozruch na celonárodnej úrovni. Bola novinárka telom aj dušou.

Záber na sídlo MDJ Property Developments

KOMENTÁR

Začiatkom roka 2015 sa Hannah začala venovať doteraz najnáročnejšej téme: plánom miestneho developera Malcolma Jarvisa, ktorý chcel postaviť nové veľké sídlisko len pár kilometrov od mesta.

Zábery na protestný tábor, transparenty, pokrikujúcich ľudí

KOMENTÁR

Proti Jervisovmu plánu ostro protestovali miestni obyvatelia, ale aj environmentálni aktivisti, ktorí si rozložili protestný tábor neďaleko navrhovaného miesta stavby.

Panoramatický pohľad na polia a na Wittenham Clumps; atmosférický záber s pohybujúcimi sa oblakmi a tieňmi

KOMENTÁR

Mnohých ľudí trápilo, že nové sídlisko má stáť rovno uprostred neporušenej prírody a iba niekoľko metrov od významnej historickej pamiatky známej ako Wittenham Clumps.

Záber na priehlbinu na Castle Hille

KOMENTÁR

Tieto kopce ponúkajú nielen výhľad na široké okolie v Oxfordshire, ale aj stopy svojej bohatej histórie. Na Castle Hille sa našli pozostatky hradiska zo železnej doby a blízko vrcholu je preliačina, celé storočia známa ako Pokladnica.

Strih: záber havrana s nočnou oblohou a mesiacom

KOMENTÁR

Vraví sa, že je tam dodnes zahrabaný veľký poklad, ktorý stráži duch havrana.

Detail: kukučka na strome

KOMENTÁR

Neďaleko odtiaľ sa nachádza skupinka stromov známa ako Kukučí háj. Legenda vraví, že keď sa raz v tom háji podarí chytiť kukučku, leto sa nikdy neskončí.

[Spev kukučky]

Letecký záber vykopávok

KOMENTÁR

Zjari roku 2015 sa na Castle Hille začal archeologický výskum a začiatkom júna práve Hannah ako prvá podala správu o strašnom náleze.

Zábery BBC Oxford z Wittenham Clumps

HANNAH GARDINEROVÁ

Pár metrov za mnou, za týmito stromami, sa v plytkom hrobe našli kostry troch žien. Ležali dolu tvárou s rozbitými lebkami, podľa polohy kostí mali zrejme spútané ruky. Telá podľa všetkého pochádzajú z neskorej železnej doby, čiže okolo roku 50 nášho letopočtu. Archeológovia sa nechcú púšťať do špekulácií, čo sa týka ich nezvyčajnej polohy, ale tí, čo sa vyznajú v pohanských rituáloch, naznačujú, že to môže mať niečo spoločné s takzvanou Trojjedinou bohyňou, ktorá sa často zobrazuje vo forme troch sestier. Zrejme s tým súvisí aj objav zvieracích kostí, medzi nimi niekoľkých vtákov. Hannah Gardinerová, BBC Oxford.

Záber na kostry v priehlbine

KOMENTÁR

Niekoľko dní od tohto objavu sa začali šíriť strašidelné historky, podľa ktorých ženy kedysi obetovali božstvám. To ešte prispelo k zvláštnej a vybičovanej atmosfére pred letným slnovratom.

Rekonštrukcia: Záber na kalendár, v pozadí kuchynská scéna. Na kalendári je zakrúžkovaná streda 24. júna

KOMENTÁR

U Gardinerovcov sa 24. jún 2015 začal ako každý iný deň. Rob vstal zavčasu, lebo cestoval na stretnutie v Readingu, a Hannah takisto začínala skoro.

Rekonštrukcia: „Hannah“ nastupuje do oranžového Mini Clubmanu a pripútava na sedačku malého chlapca. Tmavohnedé vlasy má zopnuté do chvosta, na sebe tmavomodrú vetrovku

KOMENTÁR

Týždeň predtým robila rozhovory v protestom tábore a podarilo sa jej presvedčiť developera Malcolma Jervisa, aby sa s ňou stretol na pozemku a nakrútil rozhovor. Pestúnka sa však v ten deň necítila dobre, a tak Hannah zobrala Tobyho so sebou. Odišla z domu okolo pol ôsmej a mala namierené do Wittenhamu, Rob odišiel o pätnásť minút skôr, aby stihol vlak do Readingu.

Rekonštrukcia: „Rob“ telefonuje a tvári sa nervózne, chodí sem a tam

KOMENTÁR

Rob sa o štvrť na dvanásť, cez prestávku na stretnutí, skúšal dovolať Hannah, ale nedvíhala. A tak si až popoludní, keď sa vrátil domov, uvedomil, že niečo nie je v poriadku. Na záznamníku bol odkaz od kameramana, s ktorým sa Hannah mala stretnúť na pozemku – kameraman sa pýtal, prečo neprišla. Rob sa znovu pokúšal dovolať Hannah na mobil, a keď stále nedvíhala, zavolal na políciu. Vtedy ešte netušil, že jeho syna Tobyho medzitým našli. Samého.

Rekonštrukcia: športový kočík a hračka v kríkoch

KOMENTÁR

Chodec si už o pol desiatej všimol v Pokladnici prázdny športový kočík, ale Tobyho našli až o hodinu, ako sa vystrašený skrýva v kríkoch a zviera v rukách hračkárskeho vtáčika.

Zábery BBC: auto Mini Clubman pri Wittenham Clumps, polícia a policajná páska

KOMENTÁR

Rozbehlo sa rozsiahle pátranie, ale po Hannah nikde nebolo ani stopy. Polícia netuší, čo sa stalo.

Rozhovor: Pozadie – interiér

detektív superintendent alastair Osbourne, polícia Thames valley

V aute ani v kočíku sa nenašli nijaké forenzné stopy, ktoré by naznačovali, čo sa stalo Hannah. Podnikli sme rozsiahle pátranie v celej wittenhamskej oblasti, a hoci niekoľko ľudí nás kontaktovalo, že v to ráno videli Hannah a Tobyho, k ničomu sme nedospeli.

Rekonštrukcia: detail počítačovej obrazovky a súborov

KOMENTÁR

Roba Gardinera rýchlo vylúčili zo zoznamu podozrivých a polícia upriamila pozornosť na všetkých, ktorí by mohli mať motív, aby Hannah ublížili. Keď preskúmali jej notebook, našli dôkazy, že sa chystala odhaliť pochybné finančné operácie zo strany MDJ Property Development. Polícia vypočula Malcolma Jervisa, ale mal nepriestrelné alibi. V to ráno meškal a do Wittenhamu prišiel až o trištvrte na desať.

Rekonštrukcia: príspevok na Twitteri

KOMENTÁR

Medzitým sa na sociálnych sieťach rozšírili špekulácie, že Hannah zavraždili v rámci nejakého satanistického rituálu, ktorý súvisí s Wittenham Clumps. Polícia zverejnila niekoľko vyjadrení, v ktorých popierala, že by niečo naznačovalo okultný motív, to však konšpirátorov nezastavilo.

Zábery BBC na protestný tábor, jurty, ľudí pripútaných k stromom, psov medzi odpadkami, pobiehajúce nahé malé deti

KOMENTÁR

V tejto horúčkovitej atmosfére sa pozornosť začala nevyhnutne sústreďovať na protestný tábor na pozemku, kam pribudlo množstvo priaznivcov hnutia new age, ktorí prišli osláviť letný slnovrat. Ako sa ukázalo, existovala súvislosť s táborom, nie však tá, ktorú zdôrazňovali aktivisti na Twitteri.

Rozhovor: Pozadie – interiér

detektív superintendent alastair Osbourne, polícia Thames valley

Tri mesiace po zmiznutí Hannah sme zatkli muža menom Reginald Shore za pokus o sexuálne napadnutie mladej ženy vo Warwicku. Pri prehľadávaní jeho domu sa našiel rovnaký náramok, aký vlastnila Hannah Gardinerová.

Analýza DNA dokázala, že naozaj patril jej, Shore navyše pri krížovom výsluchu priznal, že v to leto bol v tábore vo Wittenhame. Aj svedkovia potvrdili, že sa rozprával s Hannah, keď koncom mája navštívila tábor.

Záber na náramok

KOMENTÁR

Shore tvrdil, že náramok našiel v tábore a nevedel, komu patrí. Prokurátor zvážil dôkazy, ale dospel k záveru, že voči Shorovi nemožno vzniesť obvinenie, keďže sa nenašlo telo.

Policajný záber Reginalda Shora

KOMENTÁR

Shora neskôr usvedčili z pokusu o napadnutie druhej mladej ženy a išiel na tri roky do väzenia. Jeho rodina sa nazdávala, že rozsudok bol prísnejší, ako mal byť, a že to spôsobila publicita v súvislosti s prípadom Hannah Gardinerovej.

Shore si napokon odsedel menej ako rok. Keď mu v roku 2016 zistili rakovinu pľúc, prepustili ho na slobodu.

Hannah Gardinerová sa nikdy nenašla.

Dozvieme sa niekedy, čo sa vlastne stalo?

Prezradí Wittenham Clumps svoje tajomstvo?

Náladový záber na Wittenham Clumps za mesačného svitu.

Koniec

„Tak nám povedzte, čo médiá nevedeli,“ vyzve ma Quinn.

Stlačím na DVD prehrávači pauzu a obrátim sa k tímu.

„Mali sme podozrenie, že Tobymu sa nejako podarilo vyslobodiť zo športového kočíka a odplaziť sa do krovia. Preto toľko trvalo, kým ho našli. Okrem toho utrpel úraz hlavy, aj keď sme si neboli istí, či ho niekto udrel, alebo len jednoducho spadol. Nikdy sme to však nepovedali médiám.“

Nastane ticho. Všetci si to predstavujú, uvažujú, aké to asi bolo. Ja si nič predstavovať nemusím. Bol som tam, keď sme ho našli. Stále mi v ušiach znejú jeho výkriky.

„A nič vám nepovedal?“ spýta sa jeden detektív. „Nepamätal si, čo sa stalo?“

Pokrútim hlavou. „Nemal ani tri roky, bol po úraze hlavy. Totálne traumatizovaný. Nič z toho, čo povedal, nedávalo zmysel.“

„Takže stále nevieme, ako skončil pri tej priehlbine?“

„Máme teóriu, že Hannah ho tam vzala na prechádzku, keď dostala správu od Jervisovej osobnej asistentky, že Jervis bude meškať.“

Aj ja som to robieval, keď bol Jake v rovnakom veku. Ak sa nevedel upokojiť alebo sa mu prisnil zlý sen a nechcel sa vrátiť do postele. Vozenie v kočíku zbožňoval. A ja som s ním uprostred noci brázdil prázdne ulice. Len my dvaja a občas nás mlčky sledovala nejaká mačka na love.

No teraz som tú spomienku odsunul.

„Určite vieme, že tú správu dostala?“ spýta sa Quinn – dobrá otázka.

„No,“ odvetí Gislingham, „vieme, že správa bola odoslaná, to je isté, ale jej mobil sme nikdy nenašli, takže nič nepotvrdzuje, že si ju aj otvorila.“ Vzdychne. „Ak mám byť úprimný, ten prípad bola hotová nočná mora. Ako vždy sa vynorila armáda bláznov. Viete si predstaviť – tu psychotronik, tam médium, čo si komunikuje s nebožtíkmi, kompletná zostava. Jedna stará šibnutá baba sa dokonca dostala aj do novín – do Oxford Mailu – a tvrdila, že na tom náramku je pohanský symbol, nejaká trojcípa hviezda, či čo. Stále dookola tvrdila, že číslo tri je pre ten prípad kľúčové, a len vydržte, čo príde na koniec – ukázalo sa, že mala pravdu...“

Zmĺkne, keď zazrie fotografiu domu. „Doriti. Že to musela byť akurát tá nešťastná tridsaťtrojka.“

„Aha, ešte niečo sme médiám neprezradili,“ pokračujem ja. „Gardinerovci si doma nenažívali tak idylicky, ako všetkých presviedčal ten dokument.“

„Pamätám sa,“ povie Gislingham. „Robova bývalá im znepríjemňovala život. Hnevala sa na Hannah, že sa kvôli nej rozpadol ich vzťah. Na Facebooku boli hnusné veci.“

„Mala alibi?“ zaujíma sa Quinn.

„Jeho bývalá?“ pozriem naňho. „Iste, skontrolovali sme ju. V ten deň bola v Manchestri. Mala šťastie, inak by sme ju rozobrali na kúsky.“

Gislingham sa tvári zamyslene. „Keď som teraz po takom dlhom čase zase videl to video, udrela mi do oka najmä Beth Dyerová. Nenaznačovala vo výpovedi, a dosť výrečne, že Rob si možno našiel milenku?“

„Naznačovala, ale nemala žiadne dôkazy. Len tvrdila, že vyzeral trochu čudne, ako keby mal čo skrývať. Nevyskytli sa nijaké nevysvetlené telefonáty ani nič podobné – aj to sme totiž preverovali. A alibi mal naozaj nepriestrelné. Jeho vlak odišiel z Oxfordu o sedem päťdesiatsedem a vedeli sme, že o šesť päťdesiat Hannah ešte žila, pretože nechala odkaz v hlasovej schránke pre ženu, ktorá mala strážiť dieťa. A použila pevnú linku, takže sme vedeli, že volala z domu na Crescent Square. Rob jednoducho nemal čas, aby zabil manželku, odviezol auto do Wittenhamu, nechal ho tam a vrátil sa do Oxfordu, aby stihol vlak.“

„Ale tak či onak,“ ozve sa Quinn, „aj keby buď Rob, alebo jeho bývalá mali motív, aby sa Hannah zbavili, čo s dieťaťom?“

„A to je presne záver, ku ktorému dospel Osbourne. Aj keby čas sedel, len ťažko si vieme predstaviť, že by Rob Gardiner nechal syna tam.“

„Takže preto všetko ukazovalo na Shora?“ spýta sa Quinn.

Chvíľu je ticho. Všetci pozerajú na mňa. Očakávajú, že poviem, ako sme sa vynasnažili, aby prípad držal pokope, ale úrad prokurátora nám to neodsúhlasil. A že sme stále presvedčení, že Shore je páchateľ.

Nič také nevyslovím.

„Aha,“ povie po chvíli Quinn, „takže aj vtedy ste už pochybovali.“

Znovu sa zadívam na obrazovku. Vidieť na nej Wittenham Clumps, na pozadí bledej oblohy sa vznášajú čierne vtáky.

„Vypočuli sme každého, kto bol v ten deň v protestnom tábore. Nikto sa nezmienil, že by videl Shora, až neskôr sa jeho meno objavilo v súvislosti s útokom vo Warwicku. A to bolo o niekoľko mesiacov.“

„To neznamená, že tam nebol.“

„Neznamená, no nemohli sme dokázať, že bol. Aspoň nie s určitosťou. Tvrdil, že v tom čase bol o niekoľko kilometrov ďalej, ale nepotvrdili mu to nijakí svedkovia. Vieme len, že v to leto bol v tábore, a náramok, ktorý sa našiel v jeho dome, rozhodne patril Hannah...“

„... ale aj tak si nemyslíte, že to urobil,“ preruší ma Quinn.

„Osbourne bol presvedčený, že je vinný. A on velil vyšetrovaniu.“

Znovu je ticho. Al Osbourne je už na dôchodku, ale patril k legendám policajného zboru. Super policajt, navyše naozaj milý človek, a môžete mi veriť, že oboje sa o každom povedať nedá. Viac než jeden človek na našej stanici mu vďačí za dôležitú podporu v kariére. Aj ja. A hoci Shora sme z vraždy Hannah Gardinerovej nikdy neusvedčili, stále vládne tiché presvedčenie, že ten prípad je uzavretý. Ak ho teraz znovu otvoríme, narobíme veľký rozruch.

Zhlboka sa nadýchnem. „Pozrite, budem k vám úprimný. O Shorovi som pochyboval. Nepripadal mi ako vrah a navyše ten zločin pôsobil dojmom dobre zorganizovanej akcie. Netvrdím, že aj naplánovanej – Hannah mohla byť úplne náhodnou obeťou. Ale páchateľ ho potom veľmi starostlivo zamaskoval. Nenechal žiadne stopy, ani DNA, ani nič iné. Jednoducho som si nevedel predstaviť, že by toto dokázal Shore. Predovšetkým mu to až tak nemyslí. Preto ho vlastne vo Warwicku chytili. Vždy som si myslel, že nám niečo uniklo – nejaký fakt alebo stopa, buď sme ich prehliadli, alebo sme ich vôbec neobjavili. Ale nikdy sme neprišli na to, čo by to mohlo byť.“

„Až teraz,“ ticho povie Gislingham.

„Nie,“ zavrtím hlavou a znovu pozriem na obrazovku. „Lebo je ešte jedna možnosť, ktorú sme nevzali do úvahy. Že Hannah vôbec neopustila Oxford. Že sa jej niečo – nevieme čo – stalo tu.“

„Lenže v takom prípade, ako je možné...“

„Viem. Ako je možné, že Toby sa dostal až na Wittenham Clumps?“

„Presne,“ povie Quinn do ticha. „Upozorním na to mediálne oddelenie. Lebo ak sme si súvislosť s Gardinerovej prípadom všimli my, čoskoro ho vyňuchajú aj reportéri. Musíme ich predbehnúť.“

„Neskoro,“ chmúrne zahlási Gislingham pri pohľade na svoj mobil. „Už to vyňuchali.“

* * *

Mladá žena otvorí okno a chvíľu pri ňom postojí, vdychuje rozohriaty vzduch. Zemolez, čo rastie pri múre, už rozkvitol. Za ňou sa malý chlapček rozpráva pri olovrante s plyšovým medvedíkom a z kuchyne znie aj tlmený zvuk televízora, vysielajú podvečerné správy. O niečo ďalej nejaký muž živo rozpráva do telefónu.

„Pippa!“ zavolá chlapček. „Pozri sa, tam je ten dom s bicyklami!“

Mladá žena sa vráti do kuchyne, cestou zdvihne spadnutú pandu a pripojí sa k chlapčekovi za stolom. Na obrazovke je reportér, stojí pred policajnou páskou a ukazuje na scénu za sebou. Parkuje tam niekoľko policajných áut s blýskajúcimi majákmi a sanitka. V spodnej časti obrazovky beží titulok: PRÁVE TERAZ: Dievča z oxfordskej pivnice: nové otázky súvisiace s prípadom Hannah Gardinerovej. Nie, prebehne jej hlavou, preboha, len to nie. Veď už bol pokoj. Už sa všetko dalo do poriadku. Jednou rukou objíme chlapčeka, cíti sladkú vôňu šampónu na jeho vláskoch.

„Ukážeme to ockovi?“ spýta sa chlapček, zvrtne sa a pozrie na ňu. Na spánku má tmavoružovú jazvu.

„Nie, Toby,“ odvetí mladá žena, na tvári sa jej zračí nervozita. „Ešte nie. Nebudeme ho rušiť. Je šťastný tam, kde je.“

* * *

Oxford Mail

1 máj 2017

OXFORD MÁ VLASTNÉHO FRITZLA. AKO SA TO U NÁS MOHLO STAŤ?

Mark Leverton

Obyvatelia severného Oxfordu sú ešte stále v šoku po tom, čo dnes v pivnici domu na Frampton Road objavili mladú ženu a batoľa. Nie je jasné, ako dlho tam bola, ale už teraz sa vynárajú paralely medzi neslávne známym prípadom Fritzla, Rakúšana, ktorý dvadsaťštyri rokov väznil vlastnú dcéru v podzemí svojho domu, opakovane ju znásilňoval a splodil tak sedem detí. Elisabeth Fritzlovú objavili až vtedy, keď jedno z jej detí vážne ochorelo. Josef Fritzl pre dcéru vybudoval komplikovanú domácu väznicu za ôsmimi zamknutými dverami, ale zatiaľ nič nenaznačuje, že by sa podobné väzenie nachádzalo aj na Frampton Road. Mnohí znepokojení obyvatelia sa však pýtajú, ako je možné, že dievča tam bolo skryté tak dlho a nikto o tom nevedel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V tme.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.