Za zády slavných

Pohled do zákulisí českého showbyznysu

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Miloš Zapletal

Za zády slavných – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Miloš Zapletal, 2019

ISBN 978-80-204-5432-4 tištěná kniha

ISBN 978-80-204-5579-6 ePub

ISBN 978-80-204-5581-9 Mobi

ISBN 978-80-204-5580-2 PDF

Mojí Hance, která byla téměř u všeho a bez níž bych byl poloviční.

Na úvod

Producent či manažer není vděčné povolání. Pečuje o umělce, po nichž zůstávají romány, písně, filmy či obrazy. Tahle dobrá a úspěšná díla či dílka budou navždy bavit čtenáře, posluchače či diváky. Manažerovi zůstávají jen vzpomínky.

Některé je ale škoda nezaznamenat. Každý den nacházíme v bulvárních médiích řadu senzačních zpráv o slavných. Mnohdy pochybujeme o jejich pravosti, ale většinu z nás zajímají, protože takzvané celebrity, jimž raději říkám slavní, jsou známí, mnozí velmi populární, a tak nás zajímá, co, s kým a jak zažili anebo právě prožívají.

Moje kniha je zejména o životě a práci těch slavných, kteří začali svoji kariéru většinou před několika desetiletími, kdy jsem s nimi pracoval a za jejichž zády jsem žil. Většina z nich je populární dodnes. Bulvární média se však příliš nezajímají o to, co, s kým a jak prožili dříve. A zejména se nezabývají tím, co je pravda a co jen připravená strava pro dychtivé čtenáře.

Na rozdíl od bulvárních senzací jsou moje vzpomínky i současné zážitky skutečné a popisuji je tak, jak jsem je zažil v zákulisí koncertů, zábavných programů i zpoza televizní obrazovky.

Po odchodu ze showbyznysu jsem o sepsání této knihy přemýšlel několik let. Popíchl mě ale až skladatel a producent Ondřej Soukup, který mi doporučil knihu Stevea Overburyho Bouchačky, prachy a rock’n’roll aneb Manažeři nejslavnějších hudebních skupin, kterou velmi doporučuji k přečtení všem, zejména umělcům a najmě muzikantům. Je to bomba! Kniha líčí život manažerů, kteří spolupracovali s Beatles, Rolling Stones, The Who, Jimi Hendrixem, Pink Floyd i Spice Girls a dalšími světově proslulými interprety. Většina manažerů těchto velikánů byli tvrdí hoši, kteří se nezastavili před ničím. Kromě toho, podobně jako jejich svěřenci, o sto šest fetovali, ve velkém pili a mnohdy neváhali použít ani fyzické násilí. Zkrátka to byli pro nás nepředstavitelní chlápci.

Já však nechci psát o našich manažerech a producentech, ale především o těch, kdo vytvářeli český showbyznys, tedy o našich slavných, kteří patří ke špičce našeho zábavného umění a jichž je požehnaně. I oni, stejně jako lidé kolem nich, mě nevyjímaje, zažili mnohdy neuvěřitelné chvíle. Jejich život pro mě byl a dosud je velice zajímavý, mnohobarevný, poučný a krásný. Jsem rád, že jsem jeho větší část prožil za zády slavných...

Miloš Zapletal

Jak jsem slavil První máj 1948

Posadili mě ke sváteční snídani, na stole narozeninový dort se šesti zapálenými svíčkami a jako dárek pletený kříž na hlavu, aby mi zkrotil bujaré kudrliny. Po gratulaci, jako každý rok, mě pak rodiče postavili na stoličku k balkonovému zábradlí. Ve Vlašimi jsme bydleli na hlavní ulici. Dole právě procházel prvomájový průvod, místní rázná dechovka hrála do kroku, pionýři v bílých košilích s červenými šátky kolem krku mě zdravili svými barevnými mávátky a také ostatní průvodníci se na mě usmívali. Moc se mi tehdy líbil traktor, který táhl na vlečňáku obrovský srp a kladivo s nápisem „Ať žije náš osvoboditel – Sovětský svaz!“. Kolem stálo několik chlapců a dívek se zaťatými pěstmi, jako že jsme už s buržousty skončili, což jsem tehdy ještě moc nechápal. Mně to však v té chvíli bylo jedno, protože jsem byl přesvědčen, že ta velká sláva a podívaná, ten slavný prvomájový průvod je na oslavu mých dnešních narozenin, tedy jen kvůli mně!

Gratulovali mi pionýři. (1948)

Za několik měsíců jsem se stal jedním z prvňáků nové ČSR, tedy Československé republiky. Těšil jsem se na své příští narozeniny s mým prvomájovým průvodem. Z opojení mě vyvedla až paní učitelka Pávová, která nám před prvním květnem řekla: „Tak děti, v sobotu je sraz na prvomájový průvod v sedm hodin u zámecké brány.“

Spolužáci se radovali, ale já jsem se přihlásil s logickým dotazem, zda se to týká i mě, když je to můj průvod, tedy na oslavu mých narozenin.

„Mílo, my se na tebe budeme těšit a celá třída ti u zámecké brány pogratuluje,“ odvětila stručně.

Nepogratulovali mi, protože do prvomájového průvodu jsem nikdy v životě nešel, což mi díky narozeninám prošlo i v dobách nejtvrdších. Narozeninové dorty jsem dostával dál, ale z balkonu jsem už nikdy nemával.

Byl pozdní večer – první máj –

večerní máj – byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

Karel Hynek Mácha: Máj

Jak jsem měl rád cirkus

Moje dětská inklinace k velké podívané se objevila už kolem pěti šesti let. S bratrancem Karlem a později s bráchou Sváťou jsme si během prázdnin u babičky na venkově přivydělávali loutkovým divadlem. Už tehdy jsme byli profesionály, protože k nám chodily děti z celé vsi, od nichž jsme vybírali korunu vstupného.

Kromě toho jsem byl nadšen z cirkusu, který občas do mé rodné Vlašimi zajížděl. Když cirkusáci stavěli šapitó, musel jsem být u toho a motal se jim pod nohy. Tehdy ještě chodily v den premiéry po ulici cirkusové průvody a zvaly obyvatele na večerní vystoupení. Jakmile jsem zaslechl kapelu, která v čele průvodu hrála do kroku, utekl jsem z domu a vmísil se k cirkusákům. Rychle jsem si získal kamarády, protože tak malého cirkusáka, který jim navíc dopoledne pomáhal stavět stan, patrně ještě neviděli. Večer jsem se směl dívat na cirkusovou manéž shora od kapely a byl jsem opravdu přešťastný! Toto nadšení pro velkou podívanou mi zůstalo na celý život.

Dámy a pánové, přijel k vám cirkus,

uvidíte nevídané a uslyšíte neslýchané!

Exotická zvířata, unikátní drezúry,

jedinečná čísla.

Neváhejte, za minutku začínáme,

zaplaťte a pojďte dál.

V našem šapitó je místo pro všechny.

Každá hlava platí dvacet, kdo přijde

bez hlavy, neplatí nic.

Své touhy jsem poprvé uplatnil ve vísce Ostrov pod Blaníkem, kde jsme pořádali venkovské estrády. Vystoupila tam řada známých umělců, od Luďka Soboty přes Jaroslava Štercla až ke Stelle Zázvorkové.

V domě svých prarodičů jsem je vždy nejprve uvítal a pohostil, pak slavnostně zavezl v kočáře taženém krásnými koňmi na náves, kde bylo pro ně připravené malé pódium. To si postavili ostrovští svazáci ze vstupného. O pravidelných venkovských estrádách se mluvilo v širokém okolí, i v nedaleké Vlašimi, takže na ně přijíždělo až tisíc diváků.

Úplně první estráda se ještě konala na valníku. Na takovém, který vozil obvykle hnůj, vyhrávala místní dechovka, na druhém, kterým jézeďáci vozili obilí, měli vystupovat estrádní umělci. Přijet měl i Jirka Hrzán. Slíbil mi to několikrát. Znali jsme se, protože jsme nějakou dobu bydleli ve stejném domě na Václaváku.

Kolem padesáti diváků, rekrutujících se tehdy převážně z mých příbuzných, sedělo na narychlo stlučených lavicích. Nejprve jsem řekl pár vtipů a pak uvedl prvního účinkujícího. Jirka Žížala z vedlejší Mrkvové Lhotky uměl čarovat. Když po několika obligátních kouzlech požádal, aby mu některý z diváků přinesl snubní prsten, ochotně přiběhl podruh Vosátka ze statku. Doprovodila jej jeho žena Milena – o snubní prstýnek, jenž byl patrně jediným důkazem jejich hádavého svazku, měla strach. Oba byli tak trochu, no, jak to napsat, méně bystří...

Žížala vložil prsten do velkého šátku a ten musel i s prstenem podržet Vosátka. Kouzelník mu najednou šátek vyškubl.

„A kurva!“ vykřikl Vosátka, protože pozlacený snubák patrně odletěl bůhví kam.

„To si ho nemůžeš hlídat, ty kreténe?“ navázala Vosátková.

„Prsten je v prdeli!“ ukončil pódiový dialog její manžel.

Poté mu ale kouzelník Žížala podal malou krabičku ovázanou čtyřmi gumičkami.

„Otevři si ji, Vosátko,“ pobídl podruha.

Ten gumičky rychle svlékl, ale v krabičce byla jen další, ještě menší krabička se stejnými gumičkami. To už Vosátka nedočkavě zaklel: „Krucifixhimlhergot, kde ta svině prsten je, čaroději?!

Diváci se váleli smíchy.

Moje starostlivá maminka, která společně s mým synem Petrem hlídala dlouho očekávaný příjezd Jirky Hrzána, mi mezitím zašeptala do ucha: „Mílo, to je ale ostuda, a bude ještě větší, jestli ten Hrzán nepřijede!“ A odběhla na druhou stranu návsi, kam ústila cesta z Prahy.

Mezitím podruh Vosátka otvíral další a další menší a menší krabičky a až v té poslední našel malý látkový pytlíček a nahmatal v něm svůj snubní prsten.

„Mámo, kurva, už ho zase mám!“ vykřikl radostně a jeho žena spokojeně přikyvovala a odtáhla jej od nebezpečného pódia.

V obavě, že se Hrzána nedočkáme, jsem se zeptal místního opilce Pavla Kronuse, kolik vypil piv.

„Jenom jedno.“

„Tak si připrav pár fórů, které jsi mi včera vyprávěl v hospodě, a přines si harmoniku. Budeš vystupovat.“

Kronus ochotně doběhl pro heligonku, na kterou často hrával a s níž zpíval známé lidové písničky. Byl to hodný chlap, občas se však snoubící s lumpem. Na levé ruce měl jen tři prsty a jedno oko měl skleněné – na vojně si totiž hrál s granátem tak dlouho, až mu vybuchl v ruce. Tehdy jej raději poslali domů.

Věnoval jsem se dalšímu kouzelníkovu vystoupení, které mělo úspěch, protože spojování a rozpojování kovových kruhů na valníku ještě pod Blaníkem nikdo neviděl.

Máma opět přiběhla a už hlasitěji vykřikla, že Jiří Hrzán nejspíš nedorazí. Nepropadl jsem však panice, protože kouzelnické vystoupení Jirky Žížaly z Lhotky mělo úspěch, já jsem si věřil, že si vzpomenu na pár dalších anekdot, a koneckonců estrádu zakončí Kronus se svými fóry, harmonikou a zpěvem.

Po frenetickém potlesku osmačtyřiceti diváků (manželé Vosátkovi kouzelníkovi, který je málem připravil o snubní prstýnek, samozřejmě netleskali) jsem vyskočil na jeviště a pokusil se diváky pobavit. Bohužel se bavila jen část, protože moji četní příbuzní už většinu mých fórů znali z rodinných oslav, kde jsem je občas vyprávěl. Pak jsem uvedl závěrečného hosta naší první vesnické estrády: „A nyní vystoupí místní umělec Pavel Kronus!“

Jiří Hrzán, jak si jej pamatuji. (1965)

Najednou se všichni, tedy i moje rodina, začali strašně smát a ukazovat si směrem za improvizované pódium. Kronus si totiž chtěl dodat odvahy pro své vystoupení, a tak narychlo vylupnul dvě piva. A protože na něho za chvíli přišlo pnutí v podbřišku, odběhl si ulevit k vrbičkám kousek za pódiem. Jak byl už trochu připitý, tak ve chvíli, kdy uslyšel své jméno, otočil se čurajíc k pódiu, a tedy i k divákům. Ti opravdu řvali smíchy. Něco takového by neviděli ani v televizi! Spatřili nejen jeho malého pindíka, ale i kalhoty, které si ve zmatku počural. Zvedl ze země odloženou harmoniku, v chůzi si zapnul poklopec a vzápětí se vydrápal na valník.

Úspěch jeho vystoupení nemusím nijak zveličovat, protože to byl opravdový vrchol první vesnické estrády pod Blaníkem. Takovou nebetyčnou srandu jsem snad už během svého mnohaletého producentského období nezažil. A vlastně ani nevadilo, že známý umělec Jiří Hrzán nepřijel...

Já se bojím výšek. Jirka se jich nebál. Pamatuji si, jak k ránu vyšplhal po hromosvodovém drátě do svého bytu, v domě, kde jsem žil i já s rodinou. Jeho žárlivá žena mu občas odepřela otevřít, zejména když měl pod čepicí… Jednou omylem vlezl do otevřeného okna o poschodí výš, než bydlel. Soused jej samozřejmě ihned s křikem vyhodil: „Když už si hraješ na Spidermana, nelez tak vysoko, vole. Bydlíš o poschodí níž!“

Jirka pak sám, s opičkou na rameni, bloumal po chodbách a po poschodích až do přízemí, kde byly zamčené domovní dveře. Opička zaprskala, že je unavená a chce spát. Ulehli tedy na schodech vedoucích do sklepa, přesně tam, kam občas odpoledne močí ožralové, kteří se vzápětí navrátí do  nedaleké pivnice, v níž nemají záchod.

Dobrou noc, Jiří, a příště nelez tak vysoko, vole!

Jak jsem se narodil vedle Petra Jandy

Blízkost s Petrem Jandou je nám daná od narození. Na stejném porodním sále jsme se narodili pouhý den po sobě, a tak jsme tam společně, jako novorozeňata, strašně ječeli.

Pak jsme měli pár desítek let pauzu a setkali jsme se až ve skupině Olympic, kde jsem řadu let manažeroval. Stýkáme se dodnes. Narozeniny slavíme téměř společně. K sedmdesátinám mi Petr věnoval vzácný francouzský Armagnac Comte de Lauvia, který byl vyroben v roce 1942, kdy jsme se oba narodili. Úžasné! Já mu druhý den daroval na jeho moravskou farmu poníka Milďu. Později i čtyřrohého beránka Djanga. Tak se dodnes Petru Jandovi říká.

V druhé polovině osmdesátých a první polovině devadesátých let jsme byli sousedy v krásných bytech u Vltavy. Na terase jsme občas opékali ryby, slavili společně jubilea a všelijak si sousedsky pomáhali.

Petr Janda ještě před Olympikem (1962)

Petr Janda mi výrazně pomohl v sedmdesátých letech. Byl jsem takzvaně nevýjezdný, což znamenalo, že jsem nesměl cestovat nejen na Západ, ale ani na Východ. Důvodem byla moje někdejší spolupráce s Karlem Krylem a emigrace mého bratra. Tehdy jsme ale měli odjet na hudební festival do Hannoveru. Zřejmě to byla odměna za účast Olympiku na Festivalu politické písně v Sokolově, který každý rok pořádal ÚV SSM. Nevím tedy, co angažovaného bylo například na olympickém hitu Slzy tvý mámy...

Svazáčtí politruci měli každopádně obavu, že se z Hannoveru nevrátím, stejně jako bratr v šedesátém devátém roce. Petr Janda se tehdy za mě zaručil, takže mě do západního Německa pustili. Nasadili na mě nicméně fízla, který sledoval každý můj krok. Protože jsem se s bratrem neviděl devět let, samozřejmě jsme se chtěli setkat. Byl jsem asi naivní, protože jsem se německého průvodce zeptal, jaké je telefonní předčíslí do Hamburku, kde můj bratr bydlel. I Němci měli zřejmě svého fízla, a tak mě vedení české výpravy v den, kdy jsem se měl podle dohody sejít s bratrem na hannoverském nádraží, internovali v penzionu, kde jsme bydleli. Hlídali mě, abych se s bratrem setkat nemohl.

Vzpomněl jsem si na francouzský film Tři mušketýři, v němž d’Artagna uniká před pronásledovateli z okna na svázaných prostěradlech. Neváhal jsem. Čtyři prostěradla z pokoje penzionu jsem svázal, připevnil ke sloupku mezi okny a slezl po nich ven. Naštěstí jsme bydleli v prvním patře. Moji hlídači se tehdy asi divili! S bratrem jsme se objali a já mu vyprávěl nejen o socialistickém vězení, jemuž jsem o vlas unikl, ale i o mém vězení v Hannoveru.

Ani Petr neměl vždy na růžích ustláno. Z tantiém za prodej gramodesek, které se prodávaly ve velkém, měl samozřejmě na tehdejší dobu slušné příjmy. Patrně větší než první tajemník ÚV KSČ Milouš Jakeš, který pronesl památný projev, jak „Jandové a jim podobní vydělávají sto, dvě stě, dokonce někteří tři sta tisíc za rok!“ – ještěže netušil, že to bylo třikrát tolik...

Soudruzi Hrabal, což byl ředitel agentury Pragokoncert, a tajemník ÚV KSČ přes kulturu Müller se pak rozhodli, že Jandovi přistřihnou křidélka, a tak měl Olympic nějakou dobu zákaz vystupovat v televizi a natáčet desky. Ředitel Hrabal tehdy Petrovi doslova řekl: „Dostali jste žlutou kartu!“

K velkým problémům v showbyznysu patřila nezbytnost valut na nákup profesionálních hudebních nástrojů. Valuty jsme mohli shánět doma na černém trhu, ale nástroje se musely kupovat na Západě. To samozřejmě hlídali celníci. Schované německé marky při cestě tam, nakoupené nástroje při cestě zpátky. Vzpomínám si, jak jsme zvukovou aparaturu Olympiku jednou dokonce museli vyložit z autobusu do celní haly. I tak to však měli celníci marné!

My máme narozeniny! Přesně o půlnoci mezi 1. a 2. květnem jsme na chlup stejně staří. (2017)

O rok později potřeboval Petr Janda pro koncertování Olympiku elektronické klávesy. Tehdy jsem jel za bratrem do Hamburku, to už jsem díky konferenci v Helsinkách směl. Petr mi půjčil svůj mercedes, já jsem nástroj koupil a vezl ho domů. Když jel Čechoslovák ze západního Německa do východního, němečtí celníci jej příliš nekontrolovali. To byl úkol našich celníků. A když jsem přejížděl hranice z NDR k nám, celníci opět nebyli příliš podezíraví, hledali spíše boty, které tehdy naši turisté vozili z NDR. Jak potupné! Dnes si to neumíme představit.

Před našimi hranicemi jsem si uvědomil, že vezu poměrně velký nástroj, který v autě nelze schovat. Risknul jsem to a klávesy jednoduše uložil na parapet zadního okna auta. Jen jsem je přikryl dekou a vyrazil na československou celnici. Celník prohledal kufr, podíval se do motoru, prohlédl vnitřek auta, jen aby si ověřil, že nevezu nikoho bez výjezdní doložky, zasalutoval a bylo vyhráno! Já si tehdy užil krásný mercedes a Petr dostal svoje elektronické klávesy.

Petra Jandy si dodnes vážím a mám ho rád. Není jen vynikající skladatel a hudebník, ale také velmi slušný a férový člověk.

Ležíme vedle sebe na porodním stolku v povijanech, ten můj je o poznání delší. Občas brečím nakřáplým hláskem, soused naříká podstatně hlubším. Vzájemně si stěžujeme na mokro pod sebou. „Proč nás nepřebalí?“ A domlouváme se na dalším životě. „Já budu úspěšný manažer, podnikatel a budou se mi líbit vysoké štíhlé holky. Čím budeš ty? Aha, muzikant! Jako Smetana nebo Dvořák? Ten bydlel tady vedle porodnice. Jo, ty budeš úplně jiný muzikant?“

Jak jsem byl Hrbáčem v Malé Paříži

„Pane Zapletale, když máte hornickou průmyslovku, jděte pracovat do dolů a nechoďte na novinářskou fakultu na slavné Karlově univerzitě!“

Tak mě uvítal jeden z profesorů na přijímacím pohovoru vysoké školy. Nezbývalo mi tedy než se porozhlédnout po nějakém zaměstnání, které by odpovídalo mojí hornické profesi. Kam oko dohlédlo, samé doly! Ostrava, Kladno, Handlová, Banská Štiavnica, Sokolov, Most... Nedaleko Mostu jsem zahlédl přívětivé severočeské Teplice. A brzy jsem se dozvěděl o možnosti pracovat tam v Báňských projektech jako báňský projektant...

Do krásného a slavného lázeňského města jsem se zamiloval dřív, než jsem jej spatřil. Vždyť se Teplicím před válkou říkalo Malá Paříž! Kdysi se zde léčili Beethoven, Goethe, Petr Veliký, Chopin, dokonce četní národní obroditelé jako Tyl, Palacký nebo Karel Havlíček Borovský.

Vydal jsem se tam s přesvědčením, že sice nebudu patřit ke slavným umělcům, zato ale pomohu budoucnosti severočeských hnědouhelných dolů. Toto poslání mě však brzy opustilo. Jako projektant jsem se věru nenarodil ani nevystudoval. Na ruční kalkulačce jsem počítal zásoby hnědého uhlí v později neblahé mostecké a sokolovské uhelné pánvi. Výletní vrch Doubravka, Císařské lázně ani Krušnohorské divadlo mě nenadchly natolik, abych se – zejména v práci – nenudil. Proto jsem si život zpříjemňoval kulturním podnikáním.

Byla tu šedesátá léta, z Anglie dobývali svět Beatles a z Prahy dobývalo Československo divadlo Semafor. Moje teta mi z kapitalistického západního Německa poslala první elpíčka Beatles a několik časopisů o nich. S bráchou, který tu pobýval nějaký čas se mnou a studoval průmyslovku, jsme vyrobili pár plakátů, které hlásaly: „Přijďte si do Lipáku poslechnout Beatles“, a rozvěsili je po městě. Než nám poslechovou diskotéku zakázali, bylo třikrát vyprodáno! Z gramofonu zpívali Beatles: „She loves you, yeah, yeah, yeah“, epidiaskopem jsme promítali jejich fotografie a po představení prodávali černobílé fotky, které jsem ofotil z časopisů a vyvolal v podnikové fotokomoře. Tam někde patrně začala i moje kulturně-podnikatelská éra.

Moje kulturní činnost v Teplicích se postupně rozšiřovala také o kouzelnické umění, v němž jsem se zdokonalil natolik, že jsem se dokonce na podnikovém večírku pokusil o hypnózu. S kamarádem Petrem jsem se domluvil, že jej jakoby zhypnotizuju. S vytřeštěnýma očima a předpaženýma rukama jsem chodil mezi diváky. Petr najednou usnul hypnotickým spánkem a já jej spícího usadil ke klavíru. Tam jsem jej probudil a Petr pak na klavír doprovodil moje další kouzla. Několik kolegů mému podvodu dokonce uvěřilo! Samozřejmě. Nejprve totiž užasli, jak je možné, že dokážu v rukou zmenšovat karty. Poté byli u vytržení z toho, jak jejich kolegovi projektantovi – tedy mně – kolem hlavy jen tak létá stříbrná kouzelnická koule. No a proč by tedy neuvěřili i mé hypnotické magii?

Po Báňských projektech se začalo šuškat, že jsem sice podivný, ale docela zajímavý projektant. V této pozici se mi tam konečně zalíbilo...

Nejvíc jsem se asi na Báňských projektech zavděčil pořádáním karnevalů. Maškarní večírky jsem měl rád. Jednak díky mámině vyprávění o sokolských šibřinkách, ale také díky rodinným mejdanům pod Blaníkem, na nichž jsme obvykle byli převlečeni za nějaké legrační figury. Vzpomínám si, že jsem v Teplicích objevil pána nápadně podobného Karlu Effovi, populárnímu herci s náramně velkým křivým nosem. Domluvil jsem se s ním a na plakát maškarního karnevalu jsem jméno tohoto slavného komika uvedl. Samozřejmě se to celé obrátilo v legraci, ale maškarní hosté se dobře pobavili.

To byla moje pravá tvář. Na maškarním karnevalu v Teplicích (1963)

Vždy jsem se také vzhlížel v klaunech. Proto jsem teplické maškarní karnevaly uváděl jako šašek. Později, když jsem se z Teplic odstěhoval do Ostravy, populární maškarní karnevaly naštěstí pokračovaly. A když mě na jeden z nich kamarádi pozvali, řekl jsem si, že pro mě by přítomnost na karnevalu měla smysl pouze tehdy, kdybych byl v takové masce, aby mě nikdo z kolegů nepoznal. S mými sto jedna devadesáti centimetry to věru nebylo jednoduché. Nejprve jsem naoko pozvání odmítl pro pracovní zaneprázdnění. Připravil jsem si však masku a na tajno se do Teplic vydal. Karneval se bohužel konal v pátek a šéf v Ostravě neměl pro mé občasné toulky příliš pochopení. Proto jsem si nechal vytisknout parte, oznamující, že v Praze je právě v onen maškarní pátek pohřeb strýce... Zafungovalo to.

Do bujarého maškarního sálu pojednou přikulhal Hrbáč. Velký kus látky mi zakrýval skrčené tělo, na záda jsem si přivázal polštář coby hrb, na hlavě jsem měl zrzavou paruku, na obličej jsem si z ostravského divadla půjčil obrovský křivý nos a v ústech jsem měl dědovu starou zubní protézu. S tou se mi obtížně polykalo, a tak při tanci s bývalou kolegyní Renatou na její bujné maškarní poprsí tu a tam ukápla slina. Byl jsem opravdu hnusný Hrbáč! Pak mě vyhlásili jako nejlepší masku a já dodnes nevím, zda mě poznali a chtěli mi udělat radost, anebo zda se mi Hrbáč opravdu tak povedl.

V televizi jsem vystupoval dřív, než většina mých pozdějších oveček. S Ivo Gübelem v televizních Hrátkách pro dospělé (1962)

V Teplicích patrně mé poměrně odvážné druhé já zatoužilo po slávě. A nejlépe díky televizi! Jan Pixa byl v té době nejoblíbenější český televizní konferenciér (tehdy se ještě neříkalo moderátor) a uváděl populární televizní soutěž Hrátky pro dospělé. Kolegové z práce mě přihlásili do televizního konkurzu tohoto programu a já překvapivě uspěl. Na příští, již televizní soutěžní kolo jsem si měl připravit tři umělecké ukázky: loutkové divadlo, humornou scénku a zpěv. První dvě disciplíny pro mě nebyly složité, ale zpěv? Tím jsem věru nevládl, přestože jsem později většinu života strávil vedle mnoha slavných zpěváků a vynikajících hudebníků. Když mě občas na oslavě při nějaké pitce zaslechli zpívat, obvykle podotkli, že jsem jistě někde ztratil hudební sluch a namísto něj našel hudební hluch...

Nedalo se nic dělat, postoupil jsem do televizního kola Hrátek pro dospělé a nemohl jsem to kvůli důvěřivým kolegům z práce vzdát. Někde jsem si sehnal velkého gumáka-opilce, kterého jsem si navlékl na ruku a druhou rukou jej přikrmoval rumem. V součtu s poměrně vtipným textem opilce jsem měl pak v televizní soutěži docela úspěch. Ještě větší sukces mě potkal v hrané scénce s operetním hercem karlínského divadla Ivo Gübelem. Hrál jsem neodbytného novináře a on roztržitého ředitele jakési továrny. Hlasitě se smála nejen sedmá řada diváků, v níž seděli moji kolegové z Teplic.

Příprava poslední pěvecké disciplíny však byla obtížná. Přetextoval jsem trochu nemravný kuplet Ona byla pražská dáma, kamarád klavírista mi jej pak přepsal do not, aby mě korepetitor teplické profesionální operety v Krušnohorském divadle naučil zpívat. Korepetitora mi kdosi zajistil a poslal mě na zkoušku do divadla. Nesměle jsem zaťukal na dveře divadelní zkušebny a korepetitor překvapivě křikl: „Další pán na holení!“

Podal jsem mu noty, on hrábl do kláves a já se pokusil kuplet zazpívat. Pak mě požádal, abychom si to zkusili ještě jednou. Bylo mi jasné, že mě buď vyhodí, anebo mi účast v televizní soutěži rozmluví. Když jsem dozpíval, podal mi noty, zavřel klavír a řekl: „Mladý pane, jste přijat.“

Nevěděl jsem, co tím míní, a až později jsem se doslechl, že v divadle právě probíhaly konkurzy do operetního sboru...

Moje jediné pěvecké televizní vystoupení v životě dobře samozřejmě nedopadlo. Po dozpívání se mi zdálo, že tleská jen ta sedmá řada. Z pěti soutěžících jsem naštěstí skončil na druhém místě, a tudíž do televizního finále nepostoupil. Sláva, či spíš ostuda se tedy nedostavily. Naivně jsem se tehdy zapřísahal, že s hudbou a zpěvem nechci mít do konce života nic společného!

Vrcholem mých kulturních aktivit v Teplicích bylo založení Divadélka poesie. Já jsem to organizoval, můj kolega z kanceláře, úspěšný teplický básník Honza Cháb, režíroval. Inscenovali jsme například pásmo veršů Guillauma Apollinaira nebo Vítězslava Nezvala. Zúčastnili jsme se divadelních přehlídek v Severočeském kraji a nějakou dobu se pohybovali mezi skutečnými umělci. Já s Inge Bartákovou jsme při Gershwinově Rhapsody in Blue doprovázeli Apollinairovy verše pantomimou, Jitka Dlasková recitovala na jedné straně scény, na druhé straně pak recitoval jakýsi mladý pracovník teplické keramičky, jistý Karel Kryl. Ten občas přinesl básníku Chábovi svoje verše k odbornému posouzení. Honza jej poklepal po rameni, aby Karlovi dodal kuráž, a řekl: „Pokračuj, Karle, pokračuj, je to docela dobré...“

Karel Kryl pak odešel na vojnu a já se odstěhoval do Ostravy, kde jsem posléze nastoupil do redakce pro děti a mládež Československého rozhlasu. Po několika letech jsme se s Karlem opět setkali, ale to už ty svoje „docela dobré“ verše zpíval...

Z rozmlácenýho kostela v krabici s kusem mýdla

přinesl jsem si anděla, polámali mu křídla,

díval se na mě oddaně, já měl jsem trochu trému,

tak vtiskl jsem mu do dlaně lahvičku od parfému.

A proto, prosím, věř mi, chtěl jsem ho žádat,

aby mi mezi dveřmi pomohl hádat,

co mě čeká a nemine, co mě čeká a nemine...

Karel Kryl: Anděl

Jak jsem objevil Karla Kryla

Velký propagátor poezie a recitátor Mirek Kovářík, s nímž jsem se znal ze severních Čech, mi jednou řekl, že ten Karel Kryl, s nímž jsme v Teplicích dělali Divadélko poesie, se vrátil z vojny a zpívá zajímavé protestsongy. A tak jsem se domluvil se šéfem olomouckého DEX klubu a pozdějším ministrem kultury Pavlem Dostálem, u něhož Kryl právě vystupoval, a s přenosným profesionálním magnetofonem Nagra jsem Krylův koncert zaznamenal. Postupně jsme natočili kolem čtyřiceti Krylových písní. Později slavné songy – Pieta, Nevidomá dívka, Salome, Anděl a další – jsem vysílal ve svých rozhlasových pořadech. V době tuhé totality a sotva rašících reforem se mi totiž podařilo přesvědčit svého šéfa v ostravském rádiu Lubomíra Tetense, že Krylovy písničky jsou prostě skvělé a měly by jít do éteru. Jeho texty se později staly špatným svědomím mocných i nadějí „nemocných“.

Karel Kryl těsně po návratu z exilu (1989)

V té době jsem spolupracoval s manželi Černými, kteří z Prahy vysílali velmi populární rozhlasovou hitparádu Dvanáct na houpačce. Zásoboval jsem je ostravskými písničkami, které byly tehdy velmi populární, od Marie Rottrové, Hany Zagorové, Pavla Nováka a dalších zpěváků. A posílal jsem jim také Karla Kryla. Hrozně se jim to líbilo a zařazovali je do Houpačky. Dvě nebo tři jeho písničky ale zpočátku propadly, neumístily se.

S Karlem jsem chvilku spolupracoval i jako manažer-začátečník, avšak jen do jeho emigrace. Objížděli jsme krajská studia Československého rozhlasu coby Krajánci, což byl tehdy rovněž název mého rozhlasového a televizního programu. Byli jsme ale i kamarádi.

Karel byl tak trochu problematická osobnost. Jak byl malý, tuším 158 cm, tak byl sebestředný, občas i trochu vzteklý. Nebylo to s ním rozhodně jednoduché. Bydlel nedaleko Ostravy, v Novém Jičíně. Pamatuji si na jeho malého tatínka, jemuž Karel doslova z oka vypadl. V padesátých letech mu komunisté rozbili tiskárnu a spálili většinu vytištěných knih. To zcela jistě ovlivnilo i Karlovu tvorbu. Vzpomínám si i na jeho laskavou maminku.

Desítky hodin jsme v mém tehdejším bytě v Ostravě na Revoluční ulici probírali politiku, poezii i život. Karel byl obrovský talent, hudební i básnický. Statečný bojovník s režimem a nespravedlností. Byl také zručný kreslíř. Dosud mám jeho – pro mě velmi památný – linoryt, který nám vyrobil jako svatební oznámení. Když moje tehdejší manželka Anna koncem osmdesátých let emigrovala, občasji v rakouském lágru prouprchlíky navštěvoval.

Nastal reformní rok 1968, Pražské jaro, Karel Kryl koncertoval, kde se dalo, měl úspěch, stal se známým písničkářem. V srpnu přišla ledová sprcha, okupace vojsky Varšavské smlouvy. Karel na to okamžitě reagoval, jak on to uměl. Vzpomínám si, jak jsme doslova bleskově a tak trochu tajně v malém rozhlasovém slovesném studiu natáčeli jeho slavný protestsong Bratříčku, zavírej vrátka. My, kteří jsme byli v místnosti režie, jsme strnulí naslouchali krásným, ale zároveň strašně smutným veršům. Byl to Krylův historický okamžik, který jej proslavil snad navždy. Ještě teď mi při té vzpomínce běhá mráz po zádech...

Bratříčka jsem okamžitě dodal manželům Černým. Poprvé v Houpačce skončil na druhém místě, o týden později už suverénně vyhrál. A na prvním místě se udržel až do 30. března 1969, kdy Houpačku zakázali. V Supraphonu se už tehdy báli vydat Krylovo stejnojmenné album Bratříčku, zavírej vrátka, které jsme s Jiřím Černým dali dohromady z ostravských nahrávek. Album tedy Jiří Černý nabídl Pantonu a tam také 24. března 1969 vyšlo.

Dodnes lituji, že jsem nechtěl, abych byl na elpíčku uveden jako spoluproducent. Byla to moje velká chyba! Jirka Černý se mě zeptal, jestli bych kvůli tomu neměl problémy v rozhlase. Bál jsem se, přiznávám. A mohl jsem už tehdy tušit, že budu muset z rádia stejně odejít. Každopádně na přebalu desky nejsem uveden a mrzí mě to. Bohužel, člověk se prostě někdy projeví zbaběle. Karel Kryl mi krátce poté oznámil, že musí emigrovat, protože by jej jinak zavřeli. Z Československa odešel 9. září 1969, na dvacet let.

Po nástupu normalizace byla postupně většina Krylových nahrávek, zejména v Československé televizi, zničena. Zachovala se jediná, na níž byl můj rozhovor s Karlem v pořadu Televizní krajánek. Režisér Zdeněk Havlíček zřejmě tušil, jak to všechno dopadne, a tak vysílací pás uložil do krabice s názvem Přikryl. V ostravském rozhlase unikly Krylovy nahrávky zkáze jen díky tomu, že jsme je natáčeli pro slovesnou redakci. Nikoho z normalizátorů to tehdy naštěstí nenapadlo.

Než mě z Československého rozhlasu stačili vyhodit, tak jsem raději sám v roce 1969 odešel. Později jsem dělal manažera Marii Rottrové a dalším umělcům. Nakonec na mě ale došlo... Státní bezpečnost samozřejmě věděla o mém podílu na objevení Karla Kryla v šedesátých letech. Rovněž byla informovaná o tom, že mi Kryl z emigrace posílal gramodesky, které tam vydal. Byly na nich sice etikety označující vážnou hudbu, ale předával mi je někdejší kolega z divadla Waterloo, který – jak jsem se později dozvěděl – spolupracoval s StB.

V roce 1972 zadrželo StB můj dopis, který jsem poslal bratrovi do německé emigrace. V dopise jsem kromě jiného popisoval neutěšenou normalizační situaci v Československu. Doslova jsem uvedl: „Věřím, že se to u nás jednou otočí. Poté budeme přísnými, ale spravedlivými soudci!“

Přihrál jsem jim krásnou záminku! Napřed mi zabavili cestovní pas, a když jsem se jednoho rána probudil, kolem postele stáli tři estébáci v kožených kabátech připomínající esesáky. Následovala domovní prohlídka, zabavili mi Krylova elpíčka a všechny magnetofonové pásky a odvlekli mě na policejní stanici, kde mě osm hodin vyslýchal major Genserek. Všechno kvůli dopisu, jímž jsem údajně hanobil Československou socialistickou republiku. Reálně mi hrozilo, že budu odsouzený na dva až šest let. Naštěstí mi pomohla kamarádka, prokurátorka Jana Dušková. Ta přemluvila ostravského šéfprokurátora Vodu dozorujícího můj případ, aby přehodnotil původní obžalobu podle paragrafu za hanobení republiky na jiný, mírnější paragraf, a to mě nakonec zachránilo. V únoru 1973 totiž prezident Svoboda vyhlásil amnestii, absurdně k 25. výročí Vítězného února, která mě ušetřila soudu i vězení. Později jsem se dozvěděl, že to celé bylo kvůli Karlu Krylovi. V Ostravě se mi zkrátka potřebovali za Kryla pomstít. A málem se jim to povedlo.

S výjimkou jednoho setkání v Mnichově jsem s Karlem Krylem na řadu let ztratil kontakt. Do Československa se vrátil až 30. listopadu 1989 na pohřeb maminky, ale už se sem mohl naštěstí vracet bez problémů. Nevyhledával jsem jej však, protože se na něj najednou lepili jiní. Bylo mi to proti srsti. Setkal jsem se s ním jen dvakrát, zcela náhodně. Jednou na akci Adieu C. A., kterou jsme pořádali s Michaelem Kocábem k odchodu posledního sovětského vojáka z Československa. Karel Kryl tam zpíval.

Podruhé a naposledy na ruzyňském letišti. Bohužel to celé má smutnou pointu. Letěl jsem do Řecka a Karel přiletěl z Mnichova. Se dvěma svými spolupracovníky z tehdejší agentury jsem čekal na odlet letadla. Potkali jsme se tam s Karlem zcela náhodně a já nechápal, proč se ke mně choval tak arogantně a nepříjemně. Za týden jsem mu napsal poněkud vyčítavý dopis, že nevím, čím jsem si takové jednání vysloužil. Zkrátka jsem se na něho zlobil. Karel Kryl mi obratem napsal krásnou odpověď, včetně pro tehdejší dobu velmi aktuálních veršů. Omluvil se mi a vysvětlil, že na mě byl na letišti nepříjemný, protože jsem tam byl s lidmi, jež on nemá rád. Stal jsem se tedy jakýmsi hromosvodem. Současně mi navrhl, že brzy musíme zajít na pivo a všechno si vyříkat. Za týden bohužel zemřel.

Výňatek dopisu Karla Kryla krátce před jeho smrtí (1994)

Verše Karla Kryla z dopisu (1994)

Jak jsem prožil Pražské jaro v Ostravě

V polovině šedesátých let jsem se přestěhoval z Teplic do Ostravy a pracoval několik let v Československém rozhlase v redakci pro děti a mládež. Po svém předchůdci jsem zdědil pravidelný program Krajánek a později jsem vysílal celostátní písničkový program Ostravský pondělník, Mikrofórum a další pořady. Kromě jiného jsem pouštěl písničky tehdy velmi populárních ostravských zpěváků – Marii Rottrovou, Hanu Zagorovou, Petra Němce, Jaromíra Löfflera, Pavla Nováka, Jaroslava Wykrenta, Luďka Nekudu a další.

V ostravském rozhlase jsem zažil spoustu příjemných i nepříjemných chvil. Zejména po Pražském jaru. Přestože jsem nepatřil k žádným odbojářům či disidentům, byl jsem považován za člověka, který tehdejšímu režimu nebyl po chuti. Částečně kvůli Karlu Krylovi, částečně proto, že jsem si do svých pořadů zval pro režim ne zcela přijatelné hosty.

Tehdy jsem kavalírem snad i býval... (1969)

Měl jsem i řadu mimorozhlasových aktivit. Spolupracoval jsem s Divadlem hudby, pořádal jsem poslechové diskotéky, vystupoval jsem v divadle Waterloo, které bylo od začátku trnem v oku politické nomenklatury. Rovněž jsem spolupracoval s Československou televizí, kam se mi podařilo přenést Krajánka, tentokrát televizního. Moderoval jsem i zábavné programy. Díky této práci jsem se dostal do blízkosti opravdového showbyznysu, což mi později pomohlo v další pracovní etapě.

K těm pracovně nepříjemným chvílím patřil například 15. březen 1968, kdy se shodou okolností narodil můj první syn Petr. Ráno jsem jej přivítal v porodnici a vzápětí jsem odletěl do Prahy na slavný Sjezd československých spisovatelů, který naplno odstartoval Pražské jaro. Natáčel jsem tam rozhovory s předními odvážnými spisovateli a sám jsem poskytl rozhovor pražské rozhlasové redakci, v němž jsem kromě jiného konstatoval, že na rozdíl od Prahy v Ostravě zatím Pražské jaro nerozkvetlo. Když jsem se podvečerním letadlem vrátil, čekalo mě v budově rozhlasu třicet rozhořčených mladých lidí, jimž se nelíbilo, že jsem Ostravu považoval za dosud spící jaro. Vše jsme si vysvětlili a dost možná jsem trošinku pomohl rozfoukání ohýnku tehdejšího Pražského jara v Ostravě.

Dvacátý první srpen 1968 mě zastihl na dovolené, odkud jsem se urychleně vrátil do Ostravy. Okupační karty byly rozdané...

S Hanou Zagorovou při rozhlasovém vysílání v Ostravě (1966)

16. ledna 1969 jsem přijel do Prahy na celostátní schůzi rozhlasových redakcí pro děti a mládež. Když jsem procházel kolem muzea, všiml jsem si na dlažbě dohořívajícího ohýnku. Patrně tu někdo zapálil kaluž benzínu uniklého z auta, řekl jsem si. Za chvíli jsem ale v rozhlase našel plakající kolegyně a nešťastné kolegy, kteří mi vysvětlili, že se před chvíli na Václavském náměstí upálil student. Po posledním vzdoru během pohřbu Jana Palacha však nastala doba temna...

Moje ostravská kariéra skončila v roce 1969. Než mě stačili vyhodit z rozhlasu, jako posléze řadu jiných zaměstnanců, odešel jsem, jak už jsem se zmínil, z minuty na minutu sám. Ta minuta nastala ve chvíli, kdy můj šéf se dvěma kolegy redaktory v kanceláři vřele vítali zástupce Leninského svazu mladých, což byla ultralevicová odnož Socialistického svazu mládeže neboli SSM. K šéfovi jsem jen stručně procedil mezi zuby, že se mi zvedá žaludek a jdu domů. Lékařka mi pak vydala neschopenku, protože jsem už opravdu nemohl v posrpnovém Československém rozhlase nadále pracovat. Nedlouho poté jsem se dozvěděl, že mám zákaz pracovat pro televizi, rozhlas i další média. Tehdy už jsem to ale ani neměl v úmyslu.

Po několika měsících jsem oficiálně vstoupil do showbyznysu, protože jsem se začal učit u Marie Rottrové a Flaminga práci, jíž se říkalo manažer.

Jsem na dovolené u dědy pod Blaníkem. Dívám se večer na hvězdy, ale Perseidy dnes nepadají. Jako by se bály, co přijde... Hlavu mám zvednutou k nebi, jako by se modlila k Všemohoucímu, aby toto Jaro bylo nekonečné.

Nad Blaníkem je letecký koridor. Před půlnocí je tam nahoře klid, tady dole ticho, jako v hrobě. Najednou přichází bouřka, ale neprší, nepřibližuje se ani nevzdaluje. Je pouze zavěšená kdesi v prostoru mezi mraky a hvězdami. Že by to byla letadla...?

„Mladí vstávejte! Je válka!“ Teta Růža buší na okno ložnice, pouštím rádio a vmžiku jsem zoufalý. Tak jsem jim věřil. Naivní blázen...! Rychle se balím, abych se dostal co nejdřív do Ostravy, kde mě možná v rozhlase čekají kolegové. Na dovolené tu ale máme půlročního Péťu, co když bude opravdu válka a my pro něj nebudeme mít sunar? Obchody ve Vlašimi jsou obklopené lidmi, kteří se bojí o totéž.

Městem jedou obrněnci, míří k Blaníku. Že by je blaničtí rytíři zastavili? Teď už nevěřím ani jim!

Bratříčku nevzlykej,

to nejsou bubáci...

Jak jsem se vyučil u Marie Rottrové

Už v posledním roce mého redaktorování v Československém rozhlase Ostrava jsem začal spolupracovat s Marií Rottrovou a její skupinou Flamingo, dříve Plameňáci. Lídrem byl skvělý trumpetista Richard Kovalčík. Mnoho let, než zemřel, patřil k mým velkým kamarádům.

Dohodli jsme se, že budu jejich manažerem. Tehdy jsem ani pořádně nevěděl, co mě čeká, ale postupně jsem se staral o chod kapely včetně servisu pro Marii Rottrovou a Petra Němce.

Manažer organizuje zkoušky, zajišťuje hotely, natáčení a v neposlední řadě domlouvá s pořadateli koncerty. V praxi to zpočátku vypadalo tak, že jsem během jediného dne objel osm pořadatelů v Severomoravském kraji, přesvědčil je, že koncert Marie s Flamingem patří k tomu nejlepšímu, co současná česká pop music nabízí, a předal jim propagační materiály. V padesáti procentech případů jsem si od pořadatelů odvezl objednávku koncertu. Tu jsem pak předal agentuře a ta ji formálně zpracovala.

Mojí starostí bylo rovněž pečovat o finance skupiny. Proplácely se nejen honoráře umělců za vystoupení, ale také doprava auty a takzvaná amortizace zvukové a světelné aparatury. Tu obvykle vlastnil kapelník se zvukařem a dostávali za to finanční odměny. Většinou byl vytvořen finanční klíč, z něhož vznikl fond kapely. Z něj se pořizovaly věci potřebné k chodu skupiny. Například výroba fotografií a plakátů, které se pak načerno prodávaly na koncertech.

Důležité pro manažera byly kontakty s médii, která vždy ovlivňovala popularitu umělců. Využil jsem roky práce v rozhlase i v televizi. Nikdo mě však nic neučil, byl jsem zkrátka manažer samouk. A Marie Rottrová se skupinou byli mými pokusnými králíky...

Agenturou jsem byl oficiálně vedený jako konferenciér, což většinou neodpovídalo praxi. Mnohdy manažer ani na koncertě nebyl přítomen. Pouze když nám kamarádky z agentury práskly, že přijede agenturní kontrola, byl jsem nucen moderovat. Samozřejmě i na takzvaných uměleckých přehrávkách – když se koncert nazkoušel, museli jsme jej nejprve předvést přehrávkové komisi. Kromě toho všichni umělci, tedy nejen hudebníci a zpěváci, ale i my konferenciéři, jsme museli absolvovat sólové přehrávky, čili písemné i ústní zkoušky.

Absurdní bylo, že členy přehrávkové komise byli většinou umělečtí laici, anebo že jsme museli vyplňovat nesmyslné dotazníky. Hudebníci museli dokonce dokazovat, že znají noty. Byl to opravdu absurdistán! Vzpomínám si, jak jsem u přehrávkové písemné zkoušky vůbec netušil, co je to opera buffa. Naštěstí byl přítomen Ivan Vyskočil, který mi včas napověděl, že je to veselá opera, takže jsem nedostal pětku...

Nepatřil jsem k organizačním šéfům, které zajímala jen komerce a úspěch. Většinou jsem se svými svěřenci navázal přátelské a později i kamarádské vztahy. Zpočátku především s Richardem Kovalčíkem, ale časem i s Marií, basistou Jiřím Urbánkem i dalšími. Moje práce byla někdy i mnohem soukromější než práce manažera. Pomáhal jsem například s nákupem či servisem automobilů, sháněním valut, bez nichž by v té době prakticky nebylo možné ze zahraničí získat kvalitní nástroje a zvukovou aparaturu. Valuty se kupovaly od veksláků a pašovaly přes hranice, což bylo nejen riskantní, ale i hraničící s tehdejšími zákony. Vzpomínám si, jak například zvukař Flaminga odmontoval větší součástku v zesilovači, uschoval do ní západoněmecké marky, a pak ji opět zaletoval. Na takové triky byli celníci krátcí.

Z těch soukromějších aktivit si vzpomínám, jak jsem dělal Mikuláše synům Marie Rottrové i těm Richardovým, ale i dětem několika dalších umělců kamarádů. Mariini synové byli tehdy ještě v předškolním věku a zalezli přede mnou pod gauč. Dodnes na to s Marií vzpomínáme. Mnohdy jsem byl zneužit i ke krytí nevěry některého z muzikantů a musel jsem manželkám potvrdit, že jsme měli důležité jednání, anebo že se zkouška protáhla do pozdního večera. Inu, i takový byl život v tehdejším showbyznysu a kdoví, zda to není podobné i dnes.

Jako manažer jsem si poměrně brzy získal slušné jméno, takže jsem se v Ostravě staral kromě Marie Rottrové rovněž o Bukanýry, což byla v té době skupina podobná dnešnímu Čechomoru, zkrátka moderní interpretace folklórní hudby. Petru Němcovi, který byl rovněž v mé stáji, jsem byl dokonce za svatebního svědka.

Nějaký čas jsem se staral rovněž o produkci Jaroslava Wykrenta, skvělého autora Mariiných hitů, například Lásko anebo Řeka lásky. Pomohl jsem mu v Supraphonu vyprodukovat krásné elpíčko a často jsem mu byl oponentem jeho zajímavých a ve velké většině hodnotných uměleckých aktivit.

V roce 1975 jsem se přestěhoval do Prahy, ale s Marií a svými ostatními ovečkami jsem spolupracoval dál. Později i s Olympikem a Lenkou Filipovou. Zdá se, že střední manažerskou školu jsem dokončil úspěšně...

S Marií na Farmě Blaník, kde se pije jen mléko... (2017)

S Marií a její skupinou jsme zažili spoustu veselých chvil. Někdy jsem si z nich dělal legraci já, jindy mi to rádi vraceli. Když jsme například byli na koncertě ve východním Berlíně, tak mi Richard do hotelového pokoje zavolal, že v recepci na mě čeká západoberlínský producent, který má zájem o Flamingo s Marií. Popsal mi dokonce, jak vypadá, a požádal mě, abych mu předal propagační materiály a dohodl se s ním na spolupráci.

Hodil jsem se do gala a se složkou materiálů pod paží jsem se vřítil do hotelové haly. Pozdravil jsem se s dotyčným pánem, kterého jsem podle Richardova popisu poznal, a protože jsem mluvil obstojně německy, představil jsem se jako manažer skupiny a zpěvačky, o kterou má pan producent zájem. Ten na mě nechápavě zíral, a když mu recepční předával klíč a já se otočil s podezřením, že je to nějaká lumpárna, zahlédl jsem zpoza rohu haly dva smějící se obličeje, Marii a Richarda. Až v té chvíli jsem vše pochopil...

Pavel Landovský nesměl v sedmdesátých letech kromě divadla nikde vystupovat, neboť byl politicky nepřijatelný. Marie s ním nicméně nazpívala legrační písničku Zatracenej čáp. Pavel v ní zpíval tato jediná dvě slova, vše ostatní bylo na Marii. Nicméně to byl i díky němu hit. Ve stejném dni, kdy hrál Pavel Landovský s Činoherním klubem v ostravském divadle u Bezručů Revizora, jsme měli shodou okolností v ostravském Domě kultury koncert. Ten byl současně přehrávkový, a tak v první řadě seděla přehrávková komise včetně obávané soudružky Skálové, pracovnice krajského úřadu KSČ. S Pavlem Landovským jsme se dohodli, že na koncertě s Marií zazpívá Zatracenýho čápa. Marie tehdy Pavla velkoryse uvedla: „Dovolte, abych vám nyní představila skvělého a oblíbeného herce a našeho kamaráda, který si se mnou přijel zazpívat až z Prahy!“

Bubeník zahrál virbl a za pódiem se začal vlnit látkový horizont, jako by se tam někdo zamotal. Pak bylo slyšet bouchání a neslušné výkřiky, tak typické pro Pavla Landovského. Když se zakázaný Pavel z látky vymotal, v první řadě nejprve spadla brada soudružce Skálové, která se ihned odporoučela. Publikum poté spustilo velké ovace. Nevěděli jsme, zda proto, že odchází neblahá funkcionářka, anebo zda aplaudují tehdy nesmírně oblíbenému Landovskému. Když Pavel pozdravil Marii i ostravské publikum a požádal je, aby nikomu neřekli, že tu byl, začaly v první řadě padat brady i ostatním členům přehrávkové komise. Ti ale byli na Pavla Landovského zvědavi, a tak většina z nich zůstala. Marie pak musela na agentuře složitě vysvětlovat, jak je možné, že zcela mimo program zpívala se zakázaným nepřítelem socialistického zřízení.

Když jsme byli na zájezdu v Sovětském svazu, zažili jsme další humornou příhodu. Jednou v hotelu v Novosibirsku jsme si v místní restauraci udělali mejdan. Zúčastnila se celá kapela, Marie, Petr i já s techniky. Když mělo dojít k placení, vymyslel jsem akci, která se zapsala mezi největší šprýmy v historii Flaminga. Vyhlásil jsem sázku na to, jaká bude celková útrata za naše veselé posezení. Každý jsme tipovali cenu a ten, kdo byl od skutečné částky nejdále, tedy se nejvíce mýlil, musel útratu zaplatit. Padlo to na basistu Jirku Urbánka, který se dodatečně vyjádřil, že to je blbý fór, ale nakonec ruskému číšníkovi zaplatil. My jsme se samozřejmě smáli a Jiřímu jsme gratulovali k vítězství. On nikdy neměl příliš smysl pro legraci, a tak se vztekle zvedl a odkráčel. Vztek mu zřejmě zkalil zrak, takže nedopatřením narazil na skleněné dveře vedoucí z restaurace do hotelové haly. Sklo se naštěstí nerozbilo, ale Jirka si udělal bouli a rozbil si brýle. Rozzuřený svým dvojnásobným neúspěchem se k nám obrátil a vykřikl: „Jakým právem se smějete!?“

Mimochodem do Ruska jezdili umělci především proto, že honoráře byly oficiálně směnitelné za tuzexové bony, které nám po návratu vyplácel Pragokoncert. Za rubly bychom si tehdy doma stejně nic nekoupili.

Stávaly se nám ale i vážnější příhody. Láďa Figar byl všeobecně uznáván jako skvělý varhaník a klavírista. Zkrátka hudebník políbený múzou. Bohužel si někdy rád přihnul. Samozřejmě jsme jej před koncertem hlídali, ale občas neuhlídali. Svůj oblíbený životabudič si ukrýval, takže bylo obtížné jej kontrolovat. Na koncertě v plzeňském kulturáku dva vojáci z balkonu nad jevištěm pokřikovali: „Paní Rottrová, máte ožralého klavíristu!“ Shora viděli, jak se Láďa během krátkých pauz mezi písničkami shýbl pod varhany, vylovil tam lahvinku, lokl si a opět ji schoval.

Tehdejší Marie Rottrová (1970)

Tehdy koncert naštěstí dohrál. Horší to bylo na jiném vystoupení. Často jsme tušili, že bude průšvih, ale když už se koncert chýlil ke konci, doufali jsme, že jej Vladimír dohraje. Najednou zazněl smíšený tón – jako siréna oznamující požár. Láďa ležel na klávesách, ve vteřině usnul a jeho varhany vydávaly dlouho nepřerušovaný tón. Muzikanti přestali hrát, Marie nedokončila písničku a kapelník z varhan hbitě vytrhl elektrickou šňůru, aby bylo alespoň ticho. Opilého klavíristu odvedli do zákulisí a bylo jasné, že koncert předčasně skončil. Doslova pohroma! Já jsem však duchapřítomně vlétl k mikrofonu: „Milí diváci, moc se omlouváme, že koncert musel předčasně skončit, ale sami jste viděli, že našeho klavíristu postihl záchvat. On je totiž vážně nemocný. Pokud je mezi vámi lékař, moc prosím, aby za námi přišel do šatny.“

Diváci to pochopili, v klidu odcházeli a já jsem věděl, že koncert musíme brzy a bez honorářů opakovat. V předsálí jsem narazil na přicházejícího doktora. Když jsme vstupovali do šatny, jíž byl malý sálek, seděl u klavíru Vladimír a hrál tklivou melodii: „Život je jen náhoda, jednou jsi dole, jednou nahoře...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za zády slavných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.