Naděje umírá poslední

Očité svědectví holocaustu

Halina Birenbaumová

Jota

Brno

2009

Translation Markéta Páralová-Tardy, 2009

ISBN epub: 978-80-7565-139-6

ISBN mobi: 978-80-7565-140-2

Od autorky

Přijela jsem do Izraele, když začala v roce 1947 válka. Všichni v zemi bojovali o vlastní existenci a o existenci státu, který sotva vznikl. Nebyl čas na vyprávění ještě tak čerstvých vzpomínek. Zápasila jsem s každodenními povinnostmi a s naplněním potřeb všedního dne. Pohltilo mě to natolik, jako bych kromě toho neznala nic jiného, jako by právě tady všechno v mém životě mělo svůj začátek. Celá minulost zapadla do hloubi mé duše.

Teprve proces s Eichmannem způsobil obrat v mém životě. Když jsem v rádiu uslyšela hlas žalobce Gideona Hauznera, neodešla jsem ani na chvíli od přijímače. Nechala jsem domácí práce, zanedbávala jsem děti, vykonávala jsem jen to nejnutnější — a poslouchala proces v Jeruzalémě. Můj původ a osud mého života přestaly být anonymní. Dovolilo mně to získat vědomí, že i já jsem sem odněkud přišla, měla jsem rodinu, žila jsem mezi jinými lidmi, ačkoliv nyní už ti lidé nejsou, ani ten život není. A náhle jsem se opět vrátila domů a zvláštním řízením osudu jsem se tehdy cítila více sama sebou.

V děsivých výpovědích svědků mi však cosi chybělo. Chybělo něco velmi podstatného — atmosféra neustálé hrůzy každodenního života ve všech krutostech války. Dýchala jsem tu hrůzu téměř šest let, v nichž každá hodina byla věčnost nebo předcházela tu poslední.

Vyprávěla jsem to svému muži během dní a nocí, až jednou vykřikl: „Napiš o tom knihu!“ Poslouchala jsem ho s překvapením a údivem. Jak to všechno popsat?! Tolik faktů, událostí, utrpení, zoufalých nadějí…

Když jsem dokončila psaní, cítila jsem se skvěle. Splnila jsem to! Vlastně jsem měla povinnost to udělat, požadovalo se to ode mě. Cítila jsem, že prožívám nejvznešenější okamžik ve svém životě.

Moji nejbližší, jejich minulost a má minulost s nimi, jejich život a smrt — nepatří již pouze mně. Oni jako by znovu žili, jako by byli se mnou. Jejich osudy teď může poznat každý, zvláště ti, kteří jsou mi dnes blízcí, mé děti, jejich kamarádi, mí známí.

Dostala jsem se touto knihou k mnoha srdcím, získala jsem přátele v různých zemích, mezi dospělými i dětmi, Židy i lidmi jiných národností. Dostalo se mi hlubokého porozumění a uznání, na něž nemám dostatek slov, abych mohla poděkovat. Pochopila jsem, že všude jsou lidé připravení naslouchat a rozumět, pokud se před nimi otevírá upřímné a poctivé srdce a předává se jim pravda s láskou a s důvěrou. Tato pravda bude přijata, jakkoliv byla složitá a bolestivá, dokonce se ukazuje, že dodává naději a víru v život.

Chtěla bych velmi poděkovat všem, kteří se přičinili k vydání mých vzpomínek z doby nacistického vyhlazování.

Halina Birenbaumová

Naděje umírá poslední

Narodila jsem se ve Varšavě.

Bydlela jsem v ulici Nowiniarské s matkou, otcem a dvěma bratry. Můj otec byl drobným obchodním zprostředkovatelem, pocházel z Bílé Podlaské. Matka se starala o domácnost a podporovala náš skromný rozpočet háčkováním. Pocházela ze Żelechowa. Byla neobvykle statečná a moudrá, milovala jsem ji a měla ji v úctě více než jiné členy rodiny. Oba bratři tehdy ještě studovali. Marek studoval medicínu ve Francii, Chilek chodil do řemeslnické školy ve Varšavě.

V září 1939 jsem měla deset let a měla jsem začít chodit do třetí třídy obecné školy.

V létě tohoto roku, když jsem poslouchala rozhovory starších, jsem pochopila, že nad zemí visí nebezpečí války, mnohem horší než té poslední, vedené velkým počtem letadel, ničivých bomb a plynu, a strašnější především a nejvíce pro nás, pro židovský národ. Nedokázala jsem si to představit, ale skličující pocit strachu mi nepřinášel klid. Nejasně jsem se něčeho bála a čekala jsem, že to matka popře. Její neklid a smutek mi však říkaly více než slova naděje… Dusná atmosféra ve městě, na ulicích skupinky ztrápených lidí, nervózně hovořících o politických událostech a rádiových zprávách… Nevěstilo to nic dobrého.

Vypukla válka! Zlá předtucha se stala skutečností, hrůzou.

Eskadry messerschmittů a záře požárů zahalily nebe nad Varšavou. Ozvaly se poplašné sirény, s hvizdem a hlukem se sesypaly bomby, neštěstí a smrt.

V prvních dnech obléhání Varšavy jsme během ustavičných náletů sbíhali dolů do chodby, přesvědčeni, že silné zdi a konstrukce schodiště nás uchrání před palbou. Tiskli jsme se k sobě, poslouchali jsme zlověstné vrčení, modlili jsme se a prosili Boha o pomoc.

Ale hluk zjevně ohlušil i samotného Boha. Domy se rozpadaly v suť a pohřbívaly pod sebou lidi, vznikaly požáry. Smrt měla plné ruce práce.

Na velký židovský náboženský svátek Jom kipur nacisté s obzvláštní silou a důsledností bombardovali židovské čtvrtě. Téže noci Nowiniarská a jiné ulice začaly hořet.

Náš dům shořel.

Venku bylo jasno stejně jako ve dne, požáry nikdo nehasil. Nebyla voda, nebylo jídlo, nebylo sil.

Utíkali jsme z hořícího domu a brali jsme s sebou vše, co jsme mohli v rukou unést, prodrali jsme se na ulici Świętojerskou, k bratrovu příteli. Tam jsme se ukrývali v přeplněném sklepě. Vládlo tu strašné dusno, dýchalo se ztěžka, ale přinejmenším tu nebyl tak výrazně slyšet hluk bomb a vrčení letadel a již toto mi připadalo jako štěstí…

Po třech týdnech nastalo divné ticho. Mysleli jsme si, že máme nejhorší za sebou. Konec bombardování. Jak jsme tehdy byli naivní, teprve okupace ukázala pravou tvář nepřítele.

Varšava se vzdala. Kolony německých vojsk pochodovaly přes ještě hořící, pobořené město. Připadaly mi nepřemožitelné, sebejisté a mocné.

Na ulice vyšly bledé, unavené zástupy, lidé z úkrytů a sklepů s ranečky na zádech hledali nějaký kout v zachráněných domech. Tu i onde rozdávali nacisté chléb a polévku z kotlů. Vyhladovělí Varšavané se tlačili ve frontách, z nichž nacisté vytahovali Židy a strašlivě je bili.

Již tehdy, od samého začátku, začali dělit své oběti na „lepší“ a „horší“, na árijce a semity, Poláky a Židy — aby pak mučili, okrádali a zabíjeli jak jedny, tak i druhé. Vytvořili čtvrtě určené jen pro Němce, zvlášť pro Poláky, zvlášť pro Židy. Aby neměli problém odlišit Žida od představitele jiné národnosti, nařídili jim nosit speciální pásek s Davidovou hvězdou. Nyní je mohli snadněji týrat, pásek sloužil jako rozlišovací znak.

Rodiče našli pokoj na Muranowské ulici v domě č. 7/9 u jisté zubařky, Židovky. V pětipokojovém bytě se tísnily již čtyři rodiny (spalo se také v kuchyni). Náš nábytek shořel spolu s celým majetkem na Nowiniarské. Několik zachráněných věcí jsme si uložili do bedny, spaní nám matka rozložila na podlaze na matracích zachráněných před požárem. Malá hliněná pícka v koutě pokoje umožňovala vaření a v zimě nahrazovala kamna. Bylo těsno, dusno v té naší kuchyni, ložnici, jídelně, umývárně a prádelně. Bydleli jsme tam v pěti dva roky — do vysídlení.

Na ulicích začaly krádeže a razie. Nacisté chytali Židy na nucené práce ve městě i za městem. Muži museli uklízet sutiny, čistit domy pro Němce, vyzvedávat jimi zasypané věci. Mnoho se jich z prací nevrátilo, byli zastřeleni nebo pobiti. Naopak ti, kteří se vrátili — svědci nebo oběti strašlivého nacistického týrání — vzbuzovali svým vyprávěním nepopsatelnou obavu. Ostatně již samotný pohled na razie byl otřesný. Nejednou jsem skrze okno sledovala jejich průběh. Nákladní auta se náhle objevila na přeplněné ulici, chodci se dávali na útěk. Křiknutím „Halt!“ nebo pohybem ruky Němci zadržovali muže a nakládali je do nákladních aut, přičemž je postrkovali a brutálně je bili. Stříleli do prchajícího davu, do dětí, které na ulicích prodávaly sladkosti, cigarety nebo pásky. V době razií utíkaly se svým „zbožím“, co jim nohy stačily. Stříleli také do oken bytů.

Hrubé urážky a nadávky nacistických žoldáků se prolínaly s křikem a nářkem raněných nebo bitých a s dupotem panicky utíkajících lidí. Vozovka i chodníky se pokrývaly mrtvolami a krví. Nakonec naplněná auta odjela a odvážela si svou živou kořist.

A lidé opět vylézali z úkrytů a nor, obchodníci a žebráci zaujímali předchozí „stanoviště“ — všechno se zdánlivě vracelo do dávného rytmu, dokud se znova z hloubi ulice nerozlehl jakýsi strachem ochromující výkřik: „Němci!“

Tak tomu bylo po mnoho týdnů a měsíců. Každý den nové oběti, nové rozkazy a nařízení oklešťující naše práva na život, na pohyb a dýchání, existenci.

Na podzim 1940 nacisté vytvořili ghetto.

Do prostoru několika málo ulic soustředili židovské utečence z jiných menších měst a všechny varšavské Židy. Ghetto izolovali od tzv. árijské čtvrtě vysokou zdí, u bran zdi postavili hlídky, německé četníky a také polskou a židovskou policii.

Zodpovědnou za ghetto nacisté ustanovili židovskou radu, která v naprosté poslušnosti spolu s židovskou policií slepě plnila jejich zločinecké rozkazy — velkou měrou se přičinila o utrpení a vyhlazování nešťastných obyvatel ghetta.

Veškeré kontribuce, příděly zboží a lidí k nevolnické práci, později také na vyhlazení, do plynu, dostávali nacisté od Judenratu, přičemž bohatí se nejčastěji vykupovali a místo nich se brali chudí, kteří neměli možnost se vyplatit z rukou soukmenovců a nájezdníků.

Takové přeskupení lidé skýtalo klamnou naději, že vyhlazování nepostihne všechny Židy, že kdo bude mít materiální prostředky, ten válku přežije — a to přesvědčení otupovalo jedny vůči neštěstí druhých.

Ulice Muranowská zůstala součástí ghetta a ta „šťastná“ okolnost nám ušetřila utrpení, jaké postihlo tisíce lidí bydlících mimo území vyhrazeného pro Židy. Museli pod hrozbou zastřelení během hodiny opustit své domy, mohli si s sebou vzít jen to, co dokázali unést na zádech — dobytek vezli na vozíkách nebo v dětských kočárcích. Mnoho z nich nemělo kam jít. Nocovali doslova na ulicích, dvorech a na chodbách domů, masově umírali následkem hladu, špíny a epidemií — z nedostatku nejzákladnějších životních podmínek.

V prvním období ghetta nás hlad nesužoval, když nám Poláci, s nimiž otec před válkou spolupracoval, posílali jídlo a různým způsobem nám pomáhali. Zvláštní pomoc nám až do našeho opuštění ghetta neustále poskytoval jistý Polák, otcův známý, inženýr Stanisław Strójwąs.

Můj starší bratr pracoval jako student medicíny v židovské nemocnici, dával také injekce v soukromých domech. Mladší se stal elektrotechnikem v ghettu — no a tak se nějak žilo.

Samozřejmě, že takové zboží jako maso, cukr, vajíčka nebo mléko bylo pro nás nedostupné, šidili jsme žaludek brambory, kaší nebo chlebem plným řezanky a smetí. Na této stravě jsem přibrala, což se později ukázalo jako spása, protože jsem vypadala mnohem vážněji, proto bylo možné katy obelhávat a tajit svůj pravý věk. Děti podle nacistů čekala smrt.

Míjely těžké, ponuré dny, každý následující byl oproti předešlému horší a těžší. Nešťastné události se odehrávaly tak rychle, že jsem je sotva mohla zachytit a pochopit. Ještě nedávno jsme měli všechno, stále jsem unavovala matku otázkami, jestli zvěsti o válce jsou „opravdu pravdivé“. Matka ujišťovala, že nejsou, prosila, abych ty „bludy“ neposlouchala… A pak při bombardování mě k sobě tiskla, zakrývala mě svými zády, svým tělem, hovořila s přesvědčením, že to brzy skončí…

A když Němci obsadili Varšavu, když začal ten bestiální teror — naše každodenní skutečnost, matka mě uklidňovala, že porážka nacistů je nevyhnutelná a blízká, není potřeba se bát, musíme soustředit své síly a vytrvat…

S hrůzou, ale i s nedůvěrou jsem poslouchala zvěsti uprchlíků z ghetta v Lodži o nelidském týrání a o masovém zabíjení tamních Židů. „Ve Varšavě,“ říkala matka, „tohle udělat nemůžou. Není přeci možné uvěznit a zničit tak velkou, půlmilionovou skupinu Židů!“

Takto na začátku přemýšlela má matka a podobně smýšleli také naši sousedi. Přes pochyby o pravdivosti hrůzných zpráv jsme se vzájemně těšili, dodávali si naději, hledali únik před tragickou a beznadějnou budoucností.

Na ulicích varšavského ghetta se množili žebráci v zavšivených a otrhaných hadrech, ve špinavých cárech. Na chodbách, u bran domů a na chodnících kočovaly celé rodiny, oteklé z hladu, ležely tam mrtvoly přikryté novinami a v zimě sněhem…

Rozpoutala se epidemie tyfu, kterou doprovázel nepopsatelný hlad. Úmrtnost byla tak vysoká, že nestačili odklízet mrtvoly a odvážet je do společných jam na hřbitově.

V takových podmínkách jsem rostla a učila se rozumět světu. Se strachem a údivem jsem přihlížela žebrákům a mrtvolám na ulici, vozům jezdícím s bednami po ghettu, do nichž se házelo po deseti či více mrtvých tělech, takže nebylo možné dovřít víko…

Uklidňujícím matčiným ujišťováním jsem postupně přestávala věřit.

Ačkoliv jsem sama ještě netrpěla hladem, srdce se mi svíralo při pohledu na jiné hladovějící lidi, mé kamarádky, Elusiu a její sourozence, děti lékařky, u které jsme bydleli. Byla ochrnutá po nervovém šoku, který utrpěla během bombardování Varšavy v září 1939… Během mnoha měsíců, po celé dny a noci kromě policejních hodin, se na dvorech, ulicích, pod našimi okny rozléhalo sténání a výkřiky: „A štikele brojt, a štikele brojt“.1

Často jsem doma kradla chléb nebo několik brambor a nesla je na ulici, ale hladových bylo tolik… Jak jsem mohla všem pomoci?! Vyčítala jsem matce, že mi nedovoluje dávat jídlo žebrákům a Elusie. Nerozuměla jsem, že i my nemáme mnoho, že se matka strachuje, aby zítra nebo pozítří nedošel chléb také nám.

Nerozuměla jsem mnoha věcem. Nechápala jsem například, proč a za co nás postihlo takové neštěstí, kdo je Hitler a co od nás od Židů chce? Nerozuměla jsem, proč se na to svět dívá a mlčí. Chtěla jsem žít a přála jsem si, aby nikdo z naší rodiny, z našich přátel nezahynul. Přála jsem si, aby to všechno co nejrychleji skončilo, válka, strach, hlad, utrpení a neustále přicházející zvěsti o stavbě plynových komor a krematorií k zabíjení a spalování Židů. Oči hladovějících mě přiváděly k zoufalství. Pamatuji si, jak jsem se je poprvé naučila poznávat.

Chilkův kamarád, velmi pěkný osmnáctiletý chlapec, vysoký blonďák s modrýma očima, s moudrým a šlechetným výrazem ve tváři, chodil byt od bytu a prodával chléb. Sám pro sebe si jej nemohl koupit… Objevil se u nás, když přebíral peníze, přejel pohledem z chleba na naši matku, v jeho očích bylo plno tragické touhy, až byly tak vypoulené, že se mi zdálo, že mu za chvíli vypadnou z důlků, jeho vyčnívající ohryzek se začal velmi rychle a nervózně pohybovat…

Měla jsem tehdy jedenáct let. Uvědomila jsem si náhle nelidský hlad, pokoření a bezradnost. Cítila jsem, jak se ve mně cosi zlomilo. Ne, nebyla to lítost. Bylo to něco více než obyčejná lítost! Chlapcův pohled mnou pronikl až na samé dno duše, sál mě jako pijavice a po jistou dobu jsem nemohla jíst ten chléb, který prodával… Ztratila jsem chuť se bavit a vůbec chuť ke všemu. Dlouho poté jsem se s tím nemohla vyrovnat, setřást ze sebe zármutek.

V pozdějších letech mě nejednou postihovala noční můra bezradnosti a zoufalství z utrpení svých nejbližších a ten pocit bývat stokrát horší než mé vlastní utrpení.

Ti, kteří z počátku nevěřili, že nacisté vytvoří ghetto a budou Židy ve Varšavě zabíjet (jak to dělali v jiných, menších městech), došli nakonec k závěru, že podcenili kruté a surové úmysly a vražedný rozmach nacistů. Ale dokonce tehdy, když vzniklo ghetto a když nacistické vražedné plány vešly ve známost, mnoho Židů si namlouvalo (a Judenrat se snažil, jak mohl, prohlubovat toto nebezpečné obelhávání), že při dodržení obrovské opatrnosti a poslušnosti se většině Židů podaří smrti uniknout. Tyto kruhy (především úředníci Judenratu) ohlašovaly a varovaly, že jakýkoliv odpor proti okupantovi, či — nedej Bože — boj s ním, přivolá okamžitou katastrofu na všechny Židy.

Tyto názory šířené a utvrzované mezi obyvateli ghetta zahájily tu hanebnou spolupráci židovské obce a policie s okupantem. Spolupráce a slepé plnění barbarských německých rozkazů ohrožovaly společenství ghetta.

Čím častěji jsem o tom slyšela doma od rodičů a jejich známých, tím více jsem se bouřila a nenáviděla ty zbabělce a zrádce.

Lidé, jak se ukázalo, dokážou žít i v nelidských podmínkách. Přizpůsobí se, poradí si, jak mohou, bojují o existenci a doufají, že zítra bude lépe. Pomáhala nám víra v blízkou a konečnou porážku fašismu.

V ghettu byla zřízena jídelna pro chudé, pro uprchlíky, bezdomovce a osiřelé děti. Vznikly desítky domácích výborů a také nemocnice. Pomoc výborů byla nepatrná (ostatně i tady docházelo ke krádežím a korupci), protože bylo více těch, kteří ji potřebovali, než těch, kteří ji mohli poskytnout.

Podmínky v nemocnici byly hrozné, nemocní (nejednou mrtví) leželi po třech na jednom lůžku. Chybělo jídlo, léky, obvazy, všechno. Raněných a nacisty mučených byly stovky — nemocnice je nemohla všechny umístit, nešťastníků přibývalo každým dnem!

V soukromých domech byly dokonce organizované kroužky, v nichž se scházela mládež. Židovští vlastenci kolem sebe seskupovali nejlepší muže v ghettu, přemýšleli o válce s nacistickými okupanty. Byla jsem ještě dítě, ukrývali přede mnou, že existuje tajná organizace a noviny, které vydává. Přesto jsem odhalila pravdu, protože můj mladší bratr Chilek patřil k Hašomer Hacair,2 a že jsme měli doma psací stroj, často jsem viděla, jak na něm přepisuje různé materiály pro odbojové hnutí. Otci se to nelíbilo, opakoval Chilkovi, že kvůli tomu jeho zakázanému psaní nás nacisté vyvezou všechny do Osvětimi, na smrt… Otec již před válkou nedovolovat bratrovi chodit na schůzky, zlobil se, když se z nich Chilek vracel pozdě večer. Teď křik a hádky nebraly konce. Chilek však mlčením odbýval všechno přesvědčování a zákazy — dělal si dále svoje. Nejednou, když nešikovně zacházel s psacím strojem a poškodil ho v nervózním spěchu, jsme řekli otci, že jsem si s ním hrála já a že je to má vina. Otec mi snáze odpustil…

Dvorek na Muranowské představoval tehdy můj svět her a snů. Dvorky v ghettu nahrazovaly dětem zahradu, školu, klubovnu i hřiště… Hrála jsem si se skupinkou vrstevnic a vrstevníků na schovávanou, na honěnou a na školu. Tady jsme si předávali dojmy z přečtených knih, chlubili jsme se pokroky v učení, protože někteří z nás se přece jen učili, opakovali jsme novinky, které jsme slyšeli od dospělých. Byly to zprávy o nacistickém týrání lidí, o vraždách a loupežích, o podlostech a podplácení židovských zrádců, „judenrátníků“ a policistů.

Nahlas jsme snili o dobrém jídle, o ovoci a sladkostech, které byly před válkou a po jakých jsme teď toužili. Povídali jsme si o dalekých lesích, vonících loukách a řekách, jež pro nás byly dostupné jen v knížkách a ve vyprávěních starších. Rádi jsme se zamýšleli nad tím, co a jak bude po válce… S radostí jsme vítali každou pravdivou či smyšlenou zprávu o německém neúspěchu na východní frontě.

Naše rozhovory, hry a zábava na dvorku byly často přerušeny náhlým příchodem esesáků. Na výkřik „Němci jdou!“ jsme nejprve ztuhli strachem a potom rychle uháněli domů, k maminkám.

Tak minuly dva roky.

Učila jsem se doma, a ačkoliv podmínky byly dosti těžké, zvládla jsem pod vedením staršího bratra a později soukromé učitelky, paní Estery, program od třetí třídy obecné školy až po první třídu na gymnáziu (paní Estera před válkou učila polštinu na jednom varšavském gymnáziu, umřela v ghettu následkem hladu). Marek přikládal mému vzdělání zvláštní váhu, považoval jej tehdy, přes rozsah všeobecného neštěstí a našich životních obtíži, za nutnou věc.

Učila jsem se ráda. Raději jsem však četla. Sedávala jsem u knih pozdě do noci při smrdící karbidové lampě, při svíčce nebo plynovém plamínku, který často znamenal jediné osvětlení našeho pokoje. Matka mě zaháněla do postele a já jsem se vykrucovala, říkala jsem: „Už, už“ nebo „Za chvíli“ či „Ještě chvíli“ — až nakonec matka znechucena zbytečným napomínáním usnula spolu se zbytkem rodiny. Já naopak, nejednou ztuhlá zimou, jsem nešla spát dříve, dokud jsem všechno nedočetla.

Vzdělání a knihy mě v těch strašných dobách přenášely do jiného světa, do světa bez nacistů, ghett a vražd.

Věřila jsem, že když se jednoho dne probudím, Němci už ve Varšavě nebudou, zmizí, propadnou se navždy jako noční přeludy.

Tomu jsem nevěřila jen já, ale tisíce lidí sužovaných v ghettu. Blízká budoucnost se však ukázala jako zcela jiná.

Ke konci roku 1942 byly ve varšavském ghettu na zdech vylepeny plakáty informující v polském a německém jazyce, že všichni Židé budou převezeni na východ a tam budou pracovat. Kdo se dobrovolně přihlásí k odjezdu, dostane chléb a kilogram marmelády. Těm, kteří budou klást odpor, hrozí trest smrti zastřelením.

V ghettu zavládla panika. Zpráva o sebevraždě představeného obce, Czerniakowa,3 který tímto způsobem protestoval proti vysídlování, zesílila strašlivé obavy, že nacistická moc takto „jemně a opatrně“ označuje masové vyhlazování.

Zoufalí lidé s hrůzou četli plakáty. Ve skupinkách na ulicích, kolem domů, radili se jedni s druhými, co dělat, kde a jak hledat pomoc. Z obchodů a stánků okamžitě zmizely potraviny a hlad ohrožoval celé ghetto! Nebyla už žádná možnost záchrany ani útěku. Zbýval jen nerovný boj o důstojnou smrt s mocným a nelítostným pronásledovatelem. Málokdo byl na tento boj připraven. Dokonce se obávali na to jen pomyslet.

Během let, až do zahájení velkých akcí vysidlování tisíců lidí do vyhlazovacího tábora v Treblince, Judenrat zabíjel ve společnosti ducha odboje a války. Judenrat, slabý a poslouchající rozkazy německých fašistů, hluchý ke sténání a necitlivý k lidským slzám, dbal jen na to, aby se zalíbil katům a za poslušnost si zachránil vlastní kůži, život svých rodin, blízkých, přátel a také těch, kteří mu mohli dobře zaplatit za pomoc při záchraně.

Opustili jsme náš pokoj v bytě nemocné zubařky na Muranowské. Vzali jsme si všechny věci, které jsme uznali za vhodné mít u sebe, vzali jsme také teplé oblečení pro případ, kdyby nás chytli a odvezli na východ…

V srdcích jsme chovali naději, že se situace brzy vyjasní, že se panika a nejistota ukáže jako přehnaná nebo bezdůvodná, život bude opět plynout dřívějším „poklidným“ rytmem ghetta. Když jsme se loučili se sousedy, vzájemně jsme si přáli šťastný návrat do tohoto domu a do podmínek, na jaké jsme si už zvykli během těžkých válečných let, okupace a ghetta. Vůbec jsme si tehdy nepřipouštěli, že ani tento dům, ani sousedy už nikdy neuvidíme. Celá ulice vyhořela, později byla zcela zbourána — naši známí, sousedé a všichni mí vrstevníci byli vyvražděni.

Protože si v té zlomové době matka přála být spolu se svou mladší sestrou Felou, nejmilovanější z celé rodiny, přestěhovali jsme se k ní.

Strýc už tehdy nežil. V době okupace se zabýval převozem Židů vlakem z varšavského ghetta do míst, kde existovaly jiné židovské skupiny. Vyrobit pro ně speciální propustky u nacistických úřadů stálo mnoho peněz, úsilí a snah o protekci u zprostředkovatelů z Judenratu. V roce 1941 nacisté vytáhli strýce z vlaku a zastřelili jej spolu se členy skupiny, kterou převážel.

Dvacetiletého tetina syna, Kubu, odvezli tehdy do Ostrowce Kieleckého na nucené práce, odkud o sobě nepodával žádné zprávy.

Teta Fela se svou dcerou, o dva roky starší než já, bydlela v pátém patře v domě č. 23 na ulici Nalewki.

Tento byt se nám tehdy zdál jako nejbezpečnější úkryt. Byl tak vysoko, až v pátém patře, mysleli jsme si, že nás tu nikdo nebude hledat. Rozhodli jsme se nedat se za žádnou cenu vysídlit.

Začala vzteklá honba na Židy. Bylo rozhodnuto je údajně posílat na práce, na východ, ve skutečnosti se však jednalo o masové vyhlazování v Treblince, o čemž jsme zprvu nevěděli a čemu jsme později mohli jen těžko uvěřit.

Tento hitlerovský hon na lidi, zvaný akce, byl zahajován v osm ráno a trval až do večera. Na Umschlagplatz4 přijížděly každý den dobytčí vagony, „ochránci čisté rasy“ jimi vyváželi Židy do plynu. Nejprve vyvezli ty, kteří se dobrovolně dostavili v touze po chlebu a marmeládě, po nich žebráky ležící na ulicích, hladem oteklé utečence a bezdomovce, osiřelé děti.

Takto očistili ulice ghetta od do očí bijící bídy, špíny a šířící se epidemie. Utichlo zoufalé volání o slitování, o kousek chleba…

Ti nejchudší byli prvními oběťmi tzv. vysidlování. Ostatní nenechali dlouho čekat. Den co den odjíždělo po 10 000–15 000 lidí na schůzku se smrtí. Podle počtu přistavených vagonů jsme rozpoznali, jestli bude mít ten den akce těžší nebo lehčí průběh. Hovořilo se teď jen o „vagonech“ a „akcích“. Nacisté, jež si vzali na pomoc také litevské a ukrajinské fašisty, kteří byli k těmto účelům speciálně vycvičeni, a také židovskou a polskou policii, obkroužili ulice ghetta, vběhli na dvorky a do bytů a silou odtud vytahovali lidi. Železnými páčidly rozbíjeli dveře, vnikali do nejmenších koutů a skrýší ve všech patrech. Tloukli pažbami pušek, ženy vláčeli za vlasy po schodech, zabíjeli nemluvňata, stříleli do slabých a nemocných ležících na lůžku.

Na ulicích se lidé museli seřazovat po čtyřech do dlouhých, předlouhých řad a pod eskortou ozbrojeného četnictva šli (bili je a často je už po cestě zabíjeli) na Umschlagplatz a do vagonů.

Večer se navracel klid a v tu dobu vylézali z úkrytů zbývající lidé. Hledali příbuzné, přátele, oplakávali ztrátu své rodiny. Někteří v touze sdílet osud svých blízkých nebo možná v naději, že jim pomohou utéci, se sami dostavovali na Umschlag…

První dny akce jsem přečkala společně s matkou, otcem, tetou Felou a její dcerou Halinou na Nalewkách 23.

Můj starší bratr Marek pracoval v nemocnici, která byla ještě stále v provozu, a Chilka vzali na Umschlagplatz, aby odklízel mrtvoly.

Esesáci a policisté vtrhli na náš dvůr jako stádo divokých šelem.

„Alle Juden heraus! Všichni Židé ven!“ křičeli.

Zavřeli jsme dveře na petlici. Slyšeli jsme na schodech dusot vojenských bot, zvuky vylamování dveří sousedních bytů, nářky, křik a prosby o slitování. Zpocení, se zatajeným dechem, se srdcem, které bilo jak zvon, jsme čekali, kdy se přiblíží k našim dveřím, kdy zaklepou. Čekali jsme to každou chvílí a třásli jsme se strachy.

Dům na Nalewkách 23 byl obrovský, měl tři křídla a tři dvory. Bez ustání odtud vytahovali lidi, měla jsem dojem, že to nikdy neskončí. Ačkoliv jsme bydleli velmi vysoko, během následujících akcí tloukli na naše dveře několikrát, naštěstí však přicházeli až večer a jen židovští policisté, které nebylo těžké podplatit. Takto jsme se vyhnuli prvním transportům, ale naše situace se zhoršovala každým dnem.

Večer se vracíval Chilek z Umschlagu, úplně zlomený, téměř v bezvědomí po tom, na co se tam musel během dne dívat. Nechtěl, abychom na něj hned mluvili. „Na nic se mě neptejte!“ říkal zoufale matce. Zakrýval si tvář rukama a jen tiše sténal: „Bože, co oni to dělají? Bože, co s námi bude?!“

Chilek měl tehdy devatenáct let. Byl každodenním mimovolným svědkem masakru u vagonů na Umschlagu. Viděl, jak týrají a zabíjejí jeho kamarády, naše známé. Rmoutilo mě trápení mého velkého a silného bratra. Výraz jeho tváře mi říkal mnohem více než všechny rozhovory dospělých doma a tehdy jsem je poslouchala s nebývalou lačností a pozorností…

Od Chilka jsem cítila nebezpečí, které mnou prostupovalo skrz naskrz.

Z celé rodiny se jen matka držela statečně, nepoddávala se panice. Jenom ona se dokázala ovládnout, utěšovat nás všechny a vymýšlet nové způsoby záchrany.

Já a má sestřenice Halina jsme dosud byly zaměstnány vymýšlením různých způsobů, jak od matky vyprosit kousíček chleba navíc nebo lžičku marmelády, přidělovanou skoro jako lék, nebo ji taky získat ve chvíli matčiny nepozornosti. Nyní jsme náhle z nemnoha slov a z Chilkova zoufalství pochopily, že existuje cosi mnohem horšího než hlad. Velký a neustálý neklid a obava z akcí se staly silnější než hlad, nutily nás na něj zapomenout!

„Mami, co s námi udělají?“ Pořád jsem se ptala a matka se snažila klidně a bezstarostně usmívat.

„Neboj se,“ říkala, „pokud nás chytí, pojedeme pracovat na pole. Kdo může a chce pracovat, tomu neudělají nic špatného! My všichni jsme mladí, zdraví, umíme dobře pracovat a nacisté potřebují dělníky, o to více teď po porážkách na ruské frontě…“

Potom vážně dodávala:

„Jenom si pamatuj, že musíš vždy a všude říkat, že už máš sedmnáct let…“

Připadalo mi to trochu zábavné, divné a zajímavé. Imponovala mi role „dospělé slečny“. Jen jsem nechápala, proč mě matka tak často líbá a zkoumavě a pronikavě se mi dívá do tváře, ale i to mi bylo příjemné — protože předtím byla matka přísná, stále něčím ustaraná a nemohla mi věnovat tolik času. Teď chtěla předejít osudu, jaký nám nacisté připravili, a stále přemýšlela, jestli v jejich očích mohu vystupovat jako dospělá, ačkoliv jsem měla teprve třináct let… Podle nacistických zákonů byly židovské děti, starší lidé a nemocní odsouzení k vyhlazení… A moje matka, jako všechny matky na světě, chtěla bránit své děti, toužila z celého srdce, abych žila, abych přežila nacismus a válku.

A zoufale hledala nějaké možnosti…

Po nějaké době jsme opustili byt na Nalewkách a nad ránem jsme se prodrali spolu s tetou a Halinou na Stawki, do kůlen,5 v nichž pracoval můj otec.

Byla to továrna na vojenské boty. Patřila Němci Toebbensovi a před válkou ji vlastnil příbuzný mé matky, který teď vykonával funkci vedoucího.

Otec se do továrny dostal díky protekci tohoto příbuzného na začátku vysidlovacích akcí, kdy bylo ohlášeno, že jen Židé zaměstnaní ve výrobě pro Říši budou moci zůstat v ghettu.

Kůlny připadaly „produktivním“ Židům jako ráj a jejich rodinám zajišťovaly život.

Ale ačkoliv jsme vlastnili Ausweis, chránící nás před dopadením a vysídlením, rychle jsme zjistili, že je bezpečnější schovat se spolu s tímto Ausweisem… Protože se začáteční fáze razií vyhýbala kůlnám, rozhodli jsme se tam ukrýt, zvláště když nám to dovolili Židé spravující tuto továrnu.

Za úsvitu jsme s nepopsatelným strachem běželi ulicemi vedoucími od Nalewek na Stawki. Ghetto bylo prázdné, jako by vymřelo, sebemenší šelest jsem považovala za kroky nacistů, kteří všude číhají a chystají naši záhubu… Hrůzu dokresloval vzhled chodníků a vozovek, na mnoha místech byly potřísněny krví prolitou během včerejší akce. Byly to tak výmluvné a strašné stopy!

Dostali jsme se však do cíle bez jakýchkoliv obtíží. Nervové napětí a bušení srdce byly opravdu nízkou cenou za tuto cestu. Strach, považovaný za normální a zcela každodenní věc, se vůbec nepočítal… Jen to nějak přežít, jen se nenechat zatáhnout do vagonů, jen nezahynout, to ostatní je drobnost, hloupost…

V kůlně, kde zůstala také zbylá matčina rodina, jsme si s úlevou oddechli. V šumu strojů a tlukotu továrních kladívek, v přítomnosti blízkých, jsme se cítili jistěji. Rychlý a silný rytmus továrny v nás vzbuzoval důvěru v život, bez ohledu na nacismus a akce. Kromě toho už jsme se nemuseli strachovat o osud prarodičů a o nejmladší matčinu sestru, která tu také byla se svým manželem a dvěma malými dětmi. Každý okamžik v té době přeci byl tak nabitý hrůzou a šokujícími překvapeními, každý krok směrem k domu příbuzných byl riskantní.

V jakémsi koutě dílny, co nejméně nápadném, jsme tiše proleželi několik následujících dní a nocí, aniž bychom se myli, převlékali, či dokonce zouvali boty. Museli jsme být připraveni na každou eventualitu. Ale žili jsme každý okamžik a snažili jsme se nemyslet na to, co nám přinese příští hodina. Bylo s podivem, jak trpělivě a rozumně jako dospělí se chovaly malé děti, které se tu v kůlně trápily s námi.

V ghettu, obzvláště během zločinných vysidlovacích akcí, nebyly děti dětmi v tom pravém slova smyslu. Všichni byli dospělí, všichni se obávali o život a tvrdošíjně bojovali, aby si jej alespoň ještě o hodinu prodloužili. To chápali a cítili také nejmladší mezi námi.

Jedinou stravou u Toebbense bylo trochu polévky a kaše z ječných krup, kterou matka jednou denně vařila v přestávkách mezi akcemi v sousedním domě v prázdném bytě, z něhož již majitele odvezli. Od té doby, co začalo vysidlování, jsem nešla od mámy ani na krok. Pouze u ní jsem se cítila bezpečně jako u nikoho jiného z rodiny. V její přítomnosti jsem se nebála ničeho. Během vaření jsem nespouštěla oči z hrnce, nemohla jsem se dočkat, až dostanu pár lžic horké tekutiny, protože matka mě vždy přikrmovala před rozdělováním polévky pro ostatní… Současně jsem pečlivě poslouchala, jestli se na ulici nebo na dvoře neděje něco podezřelého.

Nevím, z čeho tehdy matka čerpala odvahu a chuť vařit v tom cizím a opuštěném domě, v cizí kuchyni, která nám připomínala neštěstí postihnuvší předchozí majitele.

Ta drobná nemocná žena, sužovaná častými záchvaty žlučníkových kamenů, měla železnou vůli a byla úžasně chladnokrevná. Uměla se ovládnout a poradit si v každé situaci a nikdy neztrácela duševní pohodu. Ohlížela se pokaždé, aby se nesetkala s Němci, když přenášela hrnec do kůlny a tam spravedlivě a stejně po několika lžících rozdělovala porci jídla každému z členů naší rodiny. Všichni byli stejně vyhladovělí! Samozřejmě že každý toužil po tom, aby zahnal hlad, neméně si vychutnával kaši z ječných krup a její vynikající vůni… Zázračnou chuť měla ta postní, nijak nezahušťovaná polévka! Jenom že mizela tak rychle… A za chvíli se žaludek opět hlásil. Zoufalství zračící se v pohledech těch všech, které jsem tak milovala, mě rmoutilo víc než hlad. Jedině zpráva o tom, že akce probíhá poblíž nás, v naší čtvrti, odtrhávala mysl od jídla, od muk beznadějného vyhnanství k hledání záchrany před nacisty řádícími v ghettu.

Zanedlouho však skončila nedotknutelnost „produktivních“ Židů v kůlnách a dílnách. Roznesly se hrůzné zvěsti, že vysidlovací akce nabírají čím dál větších rozměrů, že z různých stran Evropy okupované Němci jsou do Varšavy přiváděny početné oddíly banditů, že vytahují také dělníky z kůlen a vlečou na Umschlag i lidi s „nejlepšími“ Ausweisy a propustkami, za které se draze platilo.

Ředitel Toebbensovy kůlny, když se o tom dozvěděl, nás všechny nepracující vyhnal. Na prosby odpovídal křikem, vyhodil nás na schody, za dveře, prostě pryč. Křičel, že naše přítomnost ohrožuje život a bezpečí lidí zaměstnaných v kůlně! Ohrožuje dokonce existenci samotné kůlny!

Matčin strýc se za nás také nechtěl postavit. Když jeho přítel a společník vyhazoval z kůlny „nájemníky bez oprávnění“, mlčel, jako kdyby nás vůbec neznal…

Naproti vnějším schodům vedoucím do kůlny stála hraniční stráž ghetta, němečtí četníci často stříleli směrem ke schodům a do vysoké verandy přede dveřmi továrny. Nejeden člověk tu z ničeho nic přišel o život. Když jsme se s ředitelem přetlačovali u samotných dveří, byli jsme všichni, zvláště moje matka, která bojovala s největší urputností, vystaveni smrtelnému nebezpečí…

Ale ředitel, ačkoliv o tom dobře věděl, zůstal neoblomný. Zpátky do kůlny nás nepustil.

Zůstali jsme tak na těch otevřených schodech, naproti hlavním pušek, poblíž místa, kde již probíhala další razie. Každou chvíli nás mohla vzít s sebou, nemluvě o tom, že kterýkoli z četníků po nás mohl vystřelit.

Matka se v okamžiku zorientovala, pochopila, že ředitele neuprosí, a táhla nás za sebou, seběhla ze schodů a zamířila směrem k nejbližší bráně. Ještě jsme se ani nevzpamatovali ze strachu a pobouření nad ledovými srdci vedoucích kůlen, vběhli jsme po schodech na půdu. Tam již ležely v hrobovém tichu a téměř bez dechu desítky lidí.

Horko a zápach vycházející z namačkaných, zpocených těl způsobovaly závratě a mdloby. Zapáchalo to tam zatuchlinou, pak močí a výkaly. Lidé vykonávali potřebu pod sebe, protože se báli během akce pohnout, aby je nebylo slyšet zvenku.

Je těžké popsat, co se začalo dít, když mrtvolné ticho náhle přerušil pláč nějakého nemluvněte, hlasitý, drzý a posmívající se pokoře před nacisty a smrtí…! Pláč dítěte, jež neumí a nechce potlačit svou vzpouru, kterou protestuje proti utrpení, opovržení, nepohodlí a křivdě. Uprchlíci nad sebou ztráceli kontrolu! Nervy oslabené následkem neustálého napětí selhaly. Stávalo se, že se utěšované plačící dítě jednoduše udusilo. A matka neměla právo bránit své maličké, dokonce ani nahlas zoufat…!

Kvůli jednomu nemluvněti nemůže zemřít několik desítek dospělých — tak přísné byly zákony panující ve skrýších ghetta.

Ležela jsem přitulená k matce, zpocená a hladová. Měla jsem hroznou žízeň. Dusno uspávalo. Často jsem zeslábnutá usnula. Věděla jsem, že každý šum přicházející k nám z ulice a sebemenší šelest rozhoduje o našem osudu. Když se přibližoval hluk akce, v duchu jsem se modlila, aby nás nacisté nenašli, aby si pro nás nepřišli. Když akce skončila nebo se vzdálila, z radosti jsem objímala matku a příbuzné. Každá hodina života získaná od nacistů byla velkým darovaným štěstím.

Ghetto pustlo každým dnem. My jsme se zase, abychom unikli smrti, schovávali na různých půdách, v rozmanitých temných norách, v místech, u nichž by předtím nikdo nepředpokládal, že mohou sloužit jako úkryt. V útěku a vyhledávání stále nových skrýší spočíval celý náš život. Už s námi nebyli prarodiče, příbuzní matky a jejich dvě děti. Po několika dnech se dostali do rukou okupanta. Oplakávali jsme naše blízké, mnoho našich známých a přátel. Vyhýbali jsme se světlu, volným prostranstvím, bytům, našimi spojenci byly nepřístupná zákoutí, temnota, zapáchající půdy, hluboké a vlhké sklepy.

I tam se bohužel vkrádali pachatelé, systematičtí a přesní, podporovaní pacholky rekrutujícími se z řad členů Judenratu a židovské policie… Nakonec dopadli i nás.

Stalo se to v podvečer, po celodenní akci.

Opouštěli jsme půdu, jako obvykle večer, abychom na ulici načerpali trochu vzduchu, pohovořili s ostatními, dozvěděli se, koho během dne sebrali na Umschlagu, jaký asi bude příští den, kde je možné koupit kousek chleba nebo několik brambor, které za velmi přehnané ceny prodávali Židé zaměstnaní za hranicemi ghetta. Šli jsme spolu. Otec, který se právě vrátil z práce v kůlně, matka a Chilek, který se také vrátil ze svých každodenních galejí na Umschlagu. Byla jsem omráčená dusnem na půdě, horkem a nedostatečnou stravou.

Pomalu se začalo smrákat. Po dlouhém nehybném ležení ve stísněném prostoru na rozpálené střeše se letní vítr zdál chladný a příjemný. Matka si nedbale přehodila přes záda můj vlněný žaket, vyšli jsme přeci jen na chvíli před dům, neměli jsme v úmyslu jít daleko. Neměli jsme již ostatně ani kam, ani ke komu jít… Ty známé a příbuzné, kteří ještě nebyli chyceni, bylo teď těžké vyhledat, nebo alespoň odhadnout, kde mohou být.

Náhle a zcela nečekaně vjelo na ulici několik rikš. Tato jízdní kola s vozíky byla rozšířeným dopravním prostředkem od doby vzniku ghetta. V rikšách se mačkali nacisté, Ukrajinci a Litevci, „specialisté“ na chytání Židů… Znehybněli jsme. Razie postihla naši ulici, Stawki a několik sousedních ulic. Nikdy předtím se nekonaly v tak pozdních hodinách. Útěk na střechu byl za daných podmínek nemožný. Ozbrojení fašisté seskočili z rikš, rozeběhli se a zatarasili nám všechny cesty s výjimkou té, která vedla na Umschlag.

Dopadli nás.

Pohybem ruky nám nařídili přejít na střed ulice. Byli jsme první čtveřicí v řadě, jež narůstala a zvětšovala se každou minutu.

Otec, matka, Chilek a já jsme poslušně stáli, neprotestovali jsme slovem ani gestem, abychom nerozčílili nacisty, abychom se nevystavovali bití a případné smrti. Domnívali jsme se totiž, že se z Umschlagu nějak dostaneme díky otcovu Ausweisu z Toebbensovy kůlny nebo Chilkově intervenci u některého ze známých židovských policistů na Umschlagu… Chilek měl propustku a číslo zde pracujícího uklízeče-dezinfektora. Největší obavy vzbuzoval osud matky a můj, ale usuzovali jsme, že jestli se nacistům zlíbí, pustí také nás jako rodinu „produktivního“ Žida, čili Žida, který je jim ještě užitečný. Nebylo to však tak jisté. Zřídkakdy pouštěli dopadené ženy a děti Židů, vlastnící propustku a pracovní potvrzení. V nejhorším případě, uklidňovala mě matka cestou na Umschlag, pojedeme pracovat na pole… Na vesnici nás nepotká nic zlého.

Pozorně jsem poslouchala a snažila se z její tváře vyčíst, jestli to myslí doopravdy, nebo jestli se bojí něčeho, co přede mnou chce ukrýt. Byla jsem nesmírně rozčilená tím nečekaným během událostí v posledních několika minutách a náhlým zvratem naší situace. Litovala jsem, že nejsem v ponurém úkrytu na půdě, ale nebyla jsem smutná, nepropadala jsem panice. Matka měla evidentně jakýsi zázračný dar, že nám všem dávala svůj klid. Rychle obnovila klid pouhou silou své osobnosti!

Přivedli nás na Umschlag! Na ten stokrát proklínaný Umschlag. Nasáklý krví a slzami, vyplněný hvízdáním lokomotiv vlaků, které odtud odvážely stovky Židů na poslední konečnou stanici jejich života. Velké náměstí poblíž budovy, v níž byla před válkou škola, zaplnil dav zoufalých a nervózních lidí. Většinou to byli pracovníci kůlen a zaměstnanci na árijské straně, kteří vlastnili Ausweisy, ještě před nedávnem měli „právo žít…“ Když se dnes, jako obvykle touto dobou, vraceli z práce pod eskortou esesáků domů, odkud byli již předtím odvlečeni jejich blízcí, nevěděli, že dnes jim bylo zabráno celé jejich jmění a že na ně připravili past.

Vysoká zeď a živá závora tvořená policisty a také několika po zuby ozbrojenými nacisty nás oddělovaly od ghetta a jeho skrýší. Zůstali tam můj starší bratr a teta s dcerou, které s námi dnes nechtěly vyjít na ulici.

Napjatě jsme čekali, co bude dál, rozhlíželi jsme se a hledali nějaký únik. Otec nás tiskl k sobě, líbal matku, bratra a mne. Křečovitě nás držel za ruce, nedovolal nám pohnout se od něj ani na krok, zvláště matce, která neustále pobíhala ve snaze vytrhnout nás z toho davu a propašovat nás dovnitř školní budovy, kde se nacházela ambulance a stanice židovské policie. Chtěla nás tam schovat, nechtěla dopustit, aby nás zahnali do vagonů.

Otec byl tak nervózní a vyděšený, že nedokázal vůbec myslet na záchranu. Vzmohl se pouze na to, aby ukázal svou propustku nacistům, do poslední chvíle věřil, že nás všechny zachrání. Bál se. Domníval se, že neposlušnost k esesmanům může jen uspíšit naši záhubu.

Matka byla jiná. Proto jsem vždy tíhla k ní, byla jsem hluboce přesvědčena, že právě ona pro nás najde východisko z každé, byť sebehorší situace… V přítomnosti otce jsem pociťovala zcela odlišné pocity.

A teď na Umschlagu jsem to prožívala podobně.

Neviděli jsme žádné vagony. Předpokládali jsme proto, že budeme muset čekat celou noc na Umschlagplatzu, dokud ráno nepřijede vlak. Skýtalo to jisté možnosti útěku, návratu do ghetta, na střechu…

Najednou jsme viděli, že nacisté staví uprostřed náměstí, proti nám, kulomet namířený do obrovského, namačkaného davu, který to přijal s hrůzným šumem. Ačkoliv si všichni byli vědomi, co se blíží, nikdo se neodvážil vykřiknout nebo propuknout v hlasitý pláč. Nastalo opět neklidné, elektricky nabité ticho. Objali jsme se, matka, otec, Chilek a já, dívali jsme se na sebe tak, jako by to bylo naposled — abychom si s sebou vzali obraz drahých tváří, dříve než odejde do úplné temnoty. Všechno ostatní, všechno, čím jsme žili a o co jsme dosud bojovali, přestalo být důležité.

Otec byl zpola nepřítomen, matka jako vždy klidná. Dokonce se na mě usmála.

„Neboj se,“ šeptala mi do ucha, „každý člověk musí jednou umřít… A my umřeme všichni spolu, neboj se, nebude to tak hrozné…“

Ne, nebála jsem se. Prostě jsem nevěřila.

Nerozuměla jsem, co znamená smrt. Nedokázala jsem si představit, že jednou nebudeme na světě, že přestaneme žít. Nechápala jsem to.

Čekala jsem s nadějí, vírou v život — a také se zvědavostí, co nastane. Pohltila mě jakási zvláštní, téměř sváteční nálada, ta chvíle se mi zdála neobvykle významná a velmi důležitá, ale ne proto, že měla předcházet smrti…

Náhle se rozlehl hvizd lokomotivy.

Přijely vagony. Kulomet již nebyl potřeba. Evidentně změnili plán. Nebudeme zastřeleni na místě, ale přijel pro nás vlak do Treblinky.

Židovští policisté začali lidi tlouct holemi a se šíleným zaujetím je zaháněli směrem k vagonům.

Matka mě chytla za ruku a začala couvat opačným směrem. Táhla za sebou Chilka, otce i mě, odstrkovala policisty a lhostejně přijímala rány holí. Jen co nejdále od vagonů! Chtěla se skrýt v nějakém zákoutí na Umschlagplatzu a pak proklouznout zpátky do ghetta. Otec a bratr chtěli raději jít s ostatními k vlaku, báli se utíkat a mysleli si, že u vagonů Němci zkontrolují otcův Ausweis a oficiálně nás pustí. A pokud nás nepustí, říkal Chilek a přemlouval matku, aby ho poslechla, tak alespoň pojedeme všichni spolu vlakem. Budeme sdílet osud všech přítomných Židů. „Nechci se koukat na to, jak vás zastřelí!“ volal zoufale a vytrhával se matce. Přesvědčoval matku, že po odjezdu transportu ti bandité prohledají všechna zákoutí na Umschlagplatzu, která znají nazpaměť. Sám Chilek odtud přeci vynášel zastřelené…

Zbytečně však naléhal. Matka věděla své. Je potřeba bojovat do konce, nenechat se vecpat do vagonů! „Tam to ještě stihneme,“ říkala rozhodně, „tam to vždy stihneme…“

A tvrdošíjně se prodírala davem, energicky nás táhla směrem ke škole. Mě a bratra držela za ruku, otec se, chtě nechtě, prodíral za námi. V jednom strašném okamžiku se na něj sesypala lavina ran. Židovští policisté jej obstoupili, bili jej a táhli k vagonům. Otec se snažil bránit a prosit. Chránil se rukama před holemi, dělal úskoky, ale byl slabý proti brutální přesile, ještě se více schýlil, skrčil se a pak šel poslušně do vagonu. Předpokládal jistě, že tam zkontrolují jeho dokumenty a propustí ho proti vůli policistů, kteří o ničem nechtěli slyšet…

Ale tam, u vagonů, už nikdo dokumenty nekontroloval, nikoho už nezajímaly, stejně jak jim bylo jedno, že všechny ty nešťastníky posílají na popravu.

Naposledy jsem viděla otce, jak šel shrbený, bezradný, bitý policisty směrem k vagonům… Tehdy měl čtyřicet sedm let.

A nám se podařilo dostat z poháněného davu. Nejprve jsme se schovali na záchodě, v budově policie na Umschlagu. Potom jsme utíkali před policisty, stále jsme měnili místo, utíkali jsme z rukou jedněch a dostávali se do rukou druhých, až do chvíle odjezdu vlaku…

Nakonec všechno utichlo a šero zhoustlo.

Náměstí bylo opuštěné. V temnotě se rýsovaly pohozené věci, dětské kočárky, polštáře, oděv, jednotlivé boty… Byli jsme sami na tom velkém, hluchém a strašném hřbitově.

Každou chvíli se mohli objevit nacisté a zastřelit nás jako psy!

Chilek a já jsme nemohli to hrobové ticho, náhlé osamocení a nejistotu vydržet. Vyčítali jsme matce, že nás odtáhla od vagonů. Přeci jsme věděli, že tu není úkryt, který by nacisté neznali. A my jsme k tomu všemu stáli uprostřed náměstí, byli jsme dokonalým terčem pro pušky nacistů… Chilek zoufale plakal. On sám se mohl zachránit jako pracovník Umschlagu. Nanejvýš by mu nařídili, aby odtud odklidil naše mrtvoly! Ale bratr nechtěl po naší smrti žít.

Bylo však pozdě přesvědčovat matku. Vlak již odjel. Další přistaví teprve zítra ráno. Podaří se nám dočkat se toho rána? Všechno nasvědčovalo tomu, že se s námi stane to nejhorší, čeho se Chilek obával.

Matka však ani teď slovem neprozradila strach a váhání. Nelitovala, že jsme unikli vysídlení. Právě naopak. Byla spokojená, že jsme utíkali před policisty, že nás nevtlačili do vagonů. Pozorně se rozhlížela a neposlouchala naše výčitky. Byla moudrá a odvážná. Uklidňovala mě a bratra jemně a dobrotivě: „Vagony se rovnají smrti (poprvé užila slovo smrt, dříve mi vždy říkala, že vlakem z Umschlagu odvážejí lidi na práci), proč tedy nezkusit ještě předtím utéct, na schůzku se smrtí je ještě brzo, nemusíme litovat, že jsme tímto transportem neodjeli…! Musíme bojovat, a ne se třást strachy, musíme dělat všechno, co je jen možné, abychom neodjeli dalšími transporty.“

Promlouvala tak klidně, jako bychom seděli v zátiší našeho domu. Potom si upravila svetýrek přehozený přes záda, rozhodně mě vzala za ruku a všichni jsme vykročili směrem ke škole. Chtěla, aby nás policisté ukryli někde v budově. Myslela, že nás v noci některý vyvede z Umschlagu za slíbené peníze nebo šperky… Problém byl v tom, že jsme u sebe neměli ani groš…

A přesto nás mohli ukrýt a nad ránem zavést do ghetta před zahájením zítřejší akce, před příjezdem vlaku pro nový transport lidí. Mohli to udělat a dělali to každý den, ale za velké sumy peněz. Měli dokonce určenou taxu za vyvedení lidí z Umschlagu po podplacení nacistických četníků — 10 000 złotých „na hlavu“, jak sami říkali… A matka, v dětském svetýrku přehozeném přes záda, nevypadala na někoho, kdo disponuje takovou částkou na výkupné. Chilkova přítomnost je poněkud zavazovala k projevu jisté shovívavosti, a to se jim vůbec nelíbilo. Proto matce odmítali pomoci a brutálně ji odháněli jako dotěrného psa.

Nakonec se nám přese všechno podařilo jednoho podplatit.

Za Chilkovy hodinky souhlasil pustit nás do budovy. Měli jsme se schovat na dvoře v otvoru do kanalizace. Když mu Chilek dával hodinky, všiml si toho jiný policista, stojící vedle, a okamžitě poznamenal: „Co je to, od známého, od pracovníka Umschlagu, bereš výkupné za záchranu matky a sestry? Nestydíš se?“ A ten pak po chvíli přemýšlení Chilkovi hodinky neochotně vrátil.

Už jsme šli směrem k úkrytu, když nás dohnal onen „dobrodinec“, který tak apeloval na poctivost svého kolegy — a požádal o hodinky. Pro sebe!

Mačkala jsem se s matkou několik hodin v těsném otvoru do kanalizace, omdlévala jsem a dřevěněla v tak nepohodlné pozici. Od světa nás odděloval pevně zavřený železný poklop. Doslova nám hrozilo udušení. A Chilek se po celou tu dobu chvěl strachy, že nás nacisté najdou a zastřelí! Z toho kanálu už nejednou odklízel mrtvoly!

Naštěstí se později ukázalo, že toho večera nevystačily vagony pro všechny dopadené, a část jich čekala do rána v jedné z místností v sídle policie na Umschlagu, proto také Chilek, když se to dozvěděl, odkryl železný poklop, který předtím pečlivě dovřel. Jestli tady ještě byli lidé, tak jsme i my mohli vyjít ven a připojit se k nim bez obav, že nás Němci zastřelí. Stříleli jen jednotlivé osoby, jimž se nějakým zázrakem podařilo odpojit se od transportu.

Po celou nesmírně dlouhou noc jsem skoro nezamhouřila oka. A matka znova začala běhat od policisty k policistovi, vyjednávat s nimi, prosit je, aby nás odvedli z Umschlagu, dříve než přijede vlak do Treblinky!

A nakonec se jí podařilo za slib výkupného (snubní prsten, dva kilogramy rýže a Chilkův oblek) přemluvit jednoho policistu. Zprvu jsem takovému štěstí nemohla uvěřit. Policisté nás připojili ke skupině několika osob, kterou postavili k bráně Umschlagu. Měli jsme se vrátit do ghetta!

Vždyť tolik peněz, kolik výkupné „normálně stálo“, čili 20 000 złotých za nás obě, bychom nikdy nedokázali sehnat.

Za toto štěstí jsem vděčila mé odvážné a moudré matce. Jak jsem na ni teď byla pyšná, že nepropadla panice, že si nic nedělala z mých a Chilkových výčitek a záchvatů hysterie! Že projevila tolik rozhodnosti a silné vůle, tolik tvrdošíjnosti v rozhovorech s policisty!

Vrátili jsme se na půdu, na Stawki. Setkali jsme se s tetou, Halinou a Markem. Při radostném shledání objetí nebrala konce, jako bychom se neviděli léta, jako bychom se vrátili z onoho světa.

A možná že skutečně z onoho světa… V každém případě jistě z předsíně, které do něj vedla… O otci jsme již neměli žádnou zprávu.

Téhož večera, kdy nás nacisté přivlekli na Umschlagplatz, byl náhodně dopaden také strýc, vedoucí Toebbensovy kůlny, odkud byly tak brutálně během šílené akce vyhazovány ženy a děti. Strýc vlastnil „železné“ papíry, zaručující bezpečí jemu a jeho rodině, ale zahynul by stejně jako můj otec, kdyby ho Chilek nevytáhl na poslední chvíli z vagonu a neschoval poblíž nás, v policejní budově. (Jeho případ byl mnohem snazší, měl policistům čím zaplatit!)

Oné noci po ukrývání v kanálu, kdy se matka snažila nás dostat z Umschlagu, strýc vzrušený Chilkovou pomocí a našim společným osudem sliboval, že dá nebo půjčí část peněz potřebných jako výkupné.

Záhy jsme však zjistili, že se ztratil a vůbec se o nás nestaral. Přemluvil jednoho z policistů a ten jej převedl do ghetta.

Strýce ostatně spolu s jeho ženou a třemi dětmi odvezli do Treblinky nedlouho po této události. A nepomohly mu ani Ausweisy, ani peníze, ani kůlna, ani velké zásoby potravin, kupované za obrovské ceny od pašeráků a jiných Židů pracujících na árijské straně. To všechno se zdálo, že je k ničemu. Egoismus a lhostejnost k cizímu utrpení mu nemohly ani zajistit vděčnou památku lidí.

Vrátili jsme se tedy z Umschlagu na naši zapáchající půdu, osiřelí a nejistí zítřkem. Matka ještě více přilnula ke své sestře, jediné, která zůstala z celé početné rodiny…

Strach, hlad i útěky, hledání skrýší a tvrdošíjný boj o každý okamžik života se staly novou náplní našich dní.

Jeden večer Němci, majitelé kůlen (Toebbens a Schultz), nařídili svým pracovníkům přestěhovat se i s rodinami do speciálně určených opuštěných domů. Toebbensovi pracovníci šli na Leszno a Schultzovi dělníci na Nowolipie. Takto oddělili své pracovníky od ostatních Židů, v těchto dvou ulicích vzniklo cosi na způsob pracovního tábora. Ti, kteří tam bydleli, měli řádně zaručenou imunitu během razií na Umschlag.

Ačkoliv už s námi otec nebyl, využili jsme skutečnosti, že kdysi u Toebbense pracoval, a přestěhovali jsme se, matka, Chilek, já a teta s Halinou, na Leszno 64 společně s rodinami dělníků této kůlny.

Marek byl zaměstnán v tehdy ještě fungující nemocnici, nedaleko od nás, na Leszně.

Cestu z ulice Stawki na Leszno jsme absolvovali večer. Vymřelé ulice, před několika týdny rušné a hlučné, působily neskutečným dojmem. Vypadalo to, jako by i kameny domů, vozovky a chodníky nasákly atmosféru nacistických zločinů.

Přeběhli jsme pod zdí. Mohli nás tu každým okamžikem zabít a nezabývali by se prohlížením našich Ausweisů, dokonce dřív, než bychom stihli otevřít ústa, abychom jim vše vysvětlili a odvolali se na rozkaz pánů Schultze a Toebbense… Báli jsme se rozhlížet, abychom nezahlédli smrt v zelené nacistické uniformě. Znaveni stálým pobýváním na dusné půdě jsme pletli nohama jako po těžké nemoci.

Avšak tentokrát mělo naše „stěhování“ úspěšný průběh.

Na Leszně jsme zabrali několikapokojový byt, první z kraje, ve velkém domě číslo 64. Kromě nás tu bylo jen pár rodin. Mezi prázdnými byty, jejichž majitele již nacisté odvlekli na popravu, si bylo možné vybírat, nikoho však tato věc nezajímala, neboť nikdo z nás nevěřil ujišťování německých podnikatelů. Také se nám nejednalo o pohodlné bytové podmínky, ale o dobrou skrýš, tedy o co nejtemnější sklep nebo půdu.

V bytě, do něhož jsme se náhodně a bez přemýšlení nastěhovali, bylo mnoho nádherných věcí, krásný nábytek, mnoho různých hraček a krásně vázaných knih, které pro mě před válkou byly nedosažitelným přáním. Povalovaly se teď v koutě, nikdo je již nepotřeboval. Prohlížela jsem si některé z nich, nezpůsobovalo mi to již žádnou radost. Knihy a hračky mi připomínaly děti, kterým patřily. Nyní už nebyly ve Varšavě. Nebyly už nikde na světě, cítila jsem to, ačkoliv mi ještě nikdo nahlas neřekl, co se ve skutečnosti děje s lidmi odváženými vlaky z Umschlagplatzu. Někde se ztráceli… Ale je to tak jisté, že se už nikdy, nikdy nevrátí? Jestli se vrátí… Odkládala jsem opatrně hračky, chvíli jsem si představovala, jak se ty děti vracejí do svých domovů a já jim vyprávím, že jsem se starala o knihy a hračky v době jejich nepřítomnosti… Pozvou mě k sobě a společně si budeme hrát. Potom mě znovu přepadala představa o tom, co ty děti mohlo potkat. První večer na novém místě jsem nebyla schopna zadržet rozjitřené emoce, začala jsem hlasitě křičet, zahltila jsem matku otázkami: „Proč je na světě tak zle, tak strašně, jak dlouho nás to bude sužovat?“ A matka — usmála se, přitiskla mě k sobě a ještě jednou se mě snažila rozumně přesvědčit, že každá věc, která má začátek, musí mít i konec, že jinak tomu nikdy není. „A my se toho konce dočkáme?“ zeptala jsem se, trochu již uklidněna tímto logickým uvažováním.

„O to musíme bojovat,“ řekla s vážností, „bojovat ze všech sil a neztrácet naději.“

Poslední slova byla lehkou narážkou na mou nedostatečnou vytrvalost…

Zbožňovala jsem matku. Obdivovala jsem ji za její klid, sebeovládání a moudrost, za to, že dokázala tak odvážně bojovat za naše životy, překonávat strach, postavit se proti panice v té těžké a kruté době. Milovala jsem ji za bezmeznou oddanost a velkou lásku, jakou k nám chovala, ke své rodině a ke všem lidem, s nimiž se tehdy střetla, za úsměv, který ji nemizel z úst, dokonce tváří v tvář smrti, jako tehdy, na Umschlagu, když na nás nacisté namířili kulomet, a také později v mnoha jiných, stejně hrůzných situacích.

V těžkých, nebezpečných chvílích měla ve zvyku říkat:

„Já chci moc, moc žít a dočkat se porážky našich katů, proto dělám a budu vždy dělat vše, co je v mých silách, abychom přetrvali, abychom unikli jejich spárům! Ale jestliže se to nepodaří, nedá se nic dělat. Umírá se pouze jednou. Ačkoliv mi bude života líto, smrti se nebojím!“

Věděla jsem, že každé její slovo obsahuje nejryzejší pravdu. Přála jsem si být jako ona. Nebylo to pro mě lehké. Bála jsem se. Bála jsem se všeho, nacistů, neustálých akcí a střílení, které je doprovázelo. Nejvíce jsem se bála toho, že mohu matku ztratit, okamžitě jsem se začala třást už jen při pomyšlení na to. Nedokázala jsem si život bez matky vůbec představit.

Od té chvíle, kdy odvedli otce, pouto mezi mnou a matkou ještě více zesílilo. Nerozcházely jsme se ani na chvíli, sdílely jsme každý pohled, každý pocit a předtuchu, každý sebemenší postřeh.

Matka se ke mně obracela jako k dospělé osobě, k přítelkyni. V této době jsem se jí naučila mnohem lépe rozumět než ve starých dobrých časech…! Četla jsem a odhadovala z jejich očí sebemenší obavu, z každého jejího pohybu starost nebo přání. Nemusela mi nic vysvětlovat, nemusela mi nic říkat, sama jsem věděla, co chce, co prožívá, co zamýšlí nebo jak se na co dívá.

A snažila jsem se ji poslouchat ve všem, zastupovat ji, v čem jsem jen mohla.

Matčina spokojenost mě naplňovala radostí a nepopsatelnou pýchou. Těšil mě matčin pohled spokojený nebo plný uznání, když jsem se bez předchozího vysvětlení zachovala tak, jak bylo potřeba. Před válkou jsem často vyváděla, stále jsem zasluhovala nějaké napomenutí a zlobila jsem se, když mi matka něco vyčítala zdánlivě neoprávněně. Dokonce i v ghettu, dříve než začaly vysidlovací akce, jsem nebyla hodná. Ale pak se to náhle změnilo, začala jsem se na všechno jinak dívat, jinak přemýšlet a matka se pro mě stala nejvyšším a nejdokonalejším vzorem, jehož následování bylo již samo o sobě velkým štěstím.

Za poslední peníze, co jsme ještě v té době měly, podplatil Chilek vedoucího továrny, Žida, a po složitém snažení (protože suma byla mnohem menší, než žádal) byl připojen ke skupině dělníků zaměstnaných v továrně „Ursus“ u Varšavy.

Od té doby odcházel každé ráno z ghetta a loučil se s námi, jako by odjížděl na dalekou cestu. Nikdy jsme si nebyli jistí, jestli ho večer opět uvidíme.

Večer, když se vracel, vyběhly jsme na schody, abychom ho znovu objímaly. A on se již dole hlasitě radoval, že nás našel doma a že jsme naživu. Nejednou nám přinesl trochu jídla z árijské strany, dostával je za oděvy pašované z ghetta, s čímž bylo spojeno velké riziko. Na prahu bytu se vždy znepokojeně ptal, jestli nikoho od nás neodvedli. A když dostal uklidňující odpověď, opět jsme se objali, líbali se a vyprávěli si, jak probíhala akce, jak se nám podařilo schovat, obelstít okupanty a vyváznout celí. Chilek nám místo toho vyprávěl o hrůzovládě nacistických dozorců nad dělníky v továrně, o neustálých revizích při práci, při odchodu a příchodu do ghetta. Potom Chilek vyložil obsah svého batohu. Hladoví a netrpěliví jsme čekali, až mezi nás matka rozdělí ty poklady. Jedli jsme potmě, v neosvětleném pokoji, abychom na sebe nestrhávali pozornost hlídek, chodících v noci po ulicích, a nevystavovali se jejich nečekané návštěvě.

Bratr často vyprávěl o Polácích, dělnících v „Ursusu“, kteří nosili Židům chléb a různé jiné potraviny, ačkoliv jim za to hrozil trest smrti.6 Tato skutečnost dokládala, že na druhé straně zdi jsou dobří lidé, kteří s námi v neštěstí soucítí a jsou připraveni nám pomoci a nehledí na strašné nebezpečí, dokonce ani když nás osobně neznají. Poslouchali jsme tedy Chilka se vzrušením a s rostoucí nadějí v srdci.

Chilek doma nejedl. Snažil se najíst v továrně, aby co nejvíce potravin těžce propašovaných do ghetta zůstalo pro nás…

Po jisté době matka našla práci v Schultzově krejčovské dílně na Nowolipiu. Uměla dokonale šít, díky čemuž se tam dostala bez podplácení vedoucího, využila jen pomoci nějakých známých. Šila o hladu a ve věčném strachu uniformy pro vojáky Wehrmachtu, jako výplatu po dvacetihodinovém pracovním dni dostávala trochu polévky a Lebensrecht, právo na život.

Zpočátku mě brávala s sebou. Schovávala jsem se za jejím stolem nebo pod židlí. Okna dílny vycházela na dvůr domu Leszno 64. Matka pozorovala, co se děje poblíž našeho domu, dívala se, jestli nejdou nacisté a co dělají teta s Halinou, které zůstaly v bytě.

Tiskla jsem se k matčiným nohám, dřepěla jsem, pořád jsem se bála, aby si mě někdo nevšiml, neokřikl a nevyhodil. Nesměla jsem tady být, protože zaprvé jsem v kůlně nepracovala a zadruhé jsem byla jako dítě zbavená práva na život…

Teprve večer přinášel vysvobození. V domě jsem mohla narovnat zdřevěnělé nohy, mluvit, jíst a pít bez obav. V kůlně mi matka dávala svou porci řídké polévky, ale po jejím vypití jsem byla zase hladová.

Den se mi zdál peklem. K tomu ne všechny noci jsme prospali klidně…

V létě 1942 začali Rusové bombardovat vojenské objekty ve Varšavě a okolí. Museli jsme sbíhat dolů, do chodby, byli jsme vyčerpaní po celém dni, po skrývání před raziemi, ale přesto jsme tím bombardováním byli povzbuzeni na duchu.

Jedné noci, během takového to náletu, bomba trefila Sądy Grodzkie, kde byli ubytovaní Němci. Náš dům, který stál přímo naproti, se otřásl. Tlak vzduchu strhl střechu, žádné oběti na životech nebyly.

Ztratili jsme tak úkryt na půdě a byli jsme opět postaveni před vážný problém, kde se zítra schováme?!

A právě zítra se schylovalo k těžkému dni — na Umschlagplatzu čekala dlouhá řada vagonů…

Matka rozhodla, že tu neobvykle ostrou akci, jak se nám zdálo, bych měla přečkat v nemocnici, kde pracoval Marek. Teta a Halina se měly schovat v bytě, mezi ranci s ložním prádlem, Chilek šel jako obvykle do továrny a matka do kůlny. Časně ráno jsem vyšla se starším bratrem do nemocnice. Bylo dusno a parno. Přes časnou ranní hodinu nás trápilo horko. Na ulici panoval velký ruch a těžko popsatelný neklid. Lidé zmateně běhali, nervózní, skleslí, vzrušení, jedni do kůlen, jiní do úkrytů nebo na krátké setkání s příbuznými, se známými. Jen aby to stihli před zablokováním ulic, před zahájením akce!

Rozhlížela jsem se zvědavostí a s trochou pýchy, že jdu po ulici tak časně ráno sama bez matky, po boku bratra. Byla jsem také zvědavá, jak vypadá nemocnice a Markova práce, jak bude probíhat tento výjimečně nebezpečný den.

Marek mě nechal v jakémsi bočním prázdném pokojíku a sám šel za nemocnými, jimiž byla nemocnice přeplněná. Po určité době za mnou přicházel na několik minut, přinesl mi něco k jídlu ze své hladové stravy. Usmíval se přitom, mluvil a předstíral dobrou náladu, uklidňoval mě, že mi tady nic nehrozí a že v tom úseku Leszna, kde je zbytek rodiny, akce neprobíhá. Bratrova upřímná starost mě skutečně vytrhávala z ponurých myšlenek, ačkoliv jen na chvíli. Avšak den v nemocnici se táhl jako věčnost. Pýcha, že jsem samostatná, praskla jako mýdlová bublina, místo ní mě ovládl strach a lítost, že jsem se nechala přemluvit k rozchodu s matkou, že už ji možná nikdy více neuvidím.

Lidé zaměstnaní v nemocnici pobíhali po celé budově, neustále se radili, předávali si čerstvé zprávy o tom, co nacisté hodlají udělat s nemocnými a personálem. Hon na Židy toho dne dostal gigantickou formu a rozsah. Počet dopadených nešťastníků rostl z hodiny na hodinu, ale bylo přistaveno tolik vagonů, že ještě nebyly všechny plné. Mluvilo se o tom, že celá nemocnice bude zlikvidována, těžce nemocné esesáci zastřelí na místě, pacienty, kteří se mohou pohybovat, a personál odvedou na Umschlag. Neklidně jsme vyhlíželi z oken a s obavami jsme čekali na další vývoj situace.

Nic neušlo mé pozornosti. Naslouchala jsem každému slovu nemocných, zachycovala jsem každý šelest za stěnou, četla jsem každý pohled lidí, kteří přeběhli kolem. Dokonale jsem rozuměla, co se děje, skutečnost, že tady nikoho neznám, že jsem v tomto prostředí úplně cizí, zhoršovala mé sebevědomí. Modlila jsem se, aby co nejrychleji nastal večer, abych se mohla konečně vrátit k matce. Přísahala jsem si, že už se nikdy nikým nenechám přemluvit k tomu, abych opustila matku, dokonce ani za cenu pobytu v té nejbezpečnější skrýši! Stýskalo se mi po matce, jako bych ji neviděla několik let, a ne několik hodin. Bála jsem se, že buďto ji nebo mě vezmou do vagonů a už se nikdy neuvidíme…

Akce však toho dne do nemocnice nedošla a nestala se žádná z těch předpovídaných hrozných věcí…

Večer jsem šla s Markem na Leszno, stejnými ulicemi jako ráno.

Už nežilo mnoho z těch lidí, kteří tady ráno pobíhali a hledali úkryt nebo pomoc. Do vagonů na Umschlagplatzu bylo během dne naloženo několik desítek tisíc osob!

Marek mě ujišťoval, že v našem domě na Lesznie k blokádě nedošlo, přesto jsem šla se sevřeným srdcem. Bála jsem se, že otevřu dveře bytu — a nikoho v něm nenajdu.

Moje obavy se naštěstí ukázaly jako bezdůvodné. Matka si nás všimla skrze okno, ihned otevřela dveře a již na prahu jsem jí padla do náručí. A Marek se vzrušeně díval na nás, usmíval se a čekal na matčino objetí. Právě v tu chvíli jsme uslyšeli na ulici neskutečný hluk a křik. Vystrašeni jsme se vrhli k oknu. Na Leszno vtrhly skupiny židovských policistů, ozbrojených holemi a obušky. Jako stádo divoké, vyhladovělé zvěře, vyprovokované pachem krve, vyli a křičeli, vbíhali do bran domů.

Akce! Poprvé ji policisté vedli bez esesáků a poprvé v tak pozdní hodinu…

Nevěřili jsme vlastním očím, dokud nám kterýsi si ze spolubydlících neřekl, že každý z policistů dostal rozkaz přivést na Umschlag čtyři Židy. V opačném případě bude muset jít do vagonů sám!

Utekli jsme na půdu nemající střechu, ale zahalenou temnotou. Leželi jsme na zemi, jeden vedle druhého. K našim uším doléhal křik policistů, zápolení s dveřmi, hluk bojů, vulgární nadávky, zvuky na schodech. Policisté mezi sebou obchodovali s chycenými oběťmi, ten, jemuž se podařilo chytit více obětí, prodával svůj „nadpočet“ méně úspěšnému kolegovi! Cena 10 000 złotých za „hlavu“… Tolik co za odvedení z Umschlagu! A po odvedení živého zboží se policisté vraceli, aby v opuštěných bytech rabovali, což ostatně dělali pokaždé, každý večer po skončení akce…

Nás ani tentokrát nenašli, ačkoliv se na půdu podívali několikrát.

Druhý den jsem nechtěla jít s Markem do nemocnice. Matka mě nemohla vzít s sebou do kůlny, vedoucí jí to rozhodně zakázal, prohlásil, že ji vyhodí i se mnou. Matka pracovat musela. Mysleli jsme si tehdy, že příslušnost alespoň jednoho člena rodiny ke kůlně nebo k jinému pracovnímu místu dává jakousi šanci na přežití. Věřili jsme také, že akce jednou skončí. Proto teď lidé dělali všechno, aby se do těch kůlen a na ta pracovní místa dostali, neodrazovalo je ani to, že také odtud jednou za určitou dobu odváděli lidi na Umschlag. Někdy byly kořistí celé kůlny spolu s vedoucím, s odborníky, kteří přeci byli pro Němce potřební a pracovali pro ně „produktivně“. Obecně však do dílen a továren Němci nechodili každý den jako do bytů.

Když matka a bratři odešli do práce, zůstala jsem s tetou a Halinou. Vedlejší pokoj obsadila nějaká žena se dvěma malými dětmi. Doufaly jsme, že po včerejší akci bude tento den klidnější a že tentokrát naši ulici nezablokují. Na půdě bylo příliš jasno, našli by nás bez problémů a dům neměl vůbec žádný sklep… Pořád jsme pozorovaly ulici přes okno. Nic neohlašovalo bouři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naděje umírá poslední.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.