Arytmie kroků

A

(K) R OKŮ

Y

T

MIE

Poezie

Ivo TOMÁŠEK

Vážená čtenářko, vážený čtenáři!

Vím, že neoslovuji nikterak širokou čtenářskou obec. Ne, že by vážených osob mezi čtenáři poezie bylo málo, ale málo je skutečných, fyzických čtenářů tohoto žánru. A ti jsou bezesporu všichni vážení!

Již proto, že jsou schopni - a schopné - odpoutat se od každodenních, neustále se opakujících, tudíž vesměs nezáživných činností a ponořit se do světa nadsázek, zkratek, příměrů, podobností a náznaků.

Jsou to mnohdy prostí, vnímaví, moudří lidé, jimž byl univerzitou život se všemi strastmi i radostmi.

Snad Vás zaujmou slovíčka, kterým jsem se snažil vdechnout duši.

Tak přijďte pobejt!

Srdečně Vás zve autor.

VĚČNÁ TOUHA

Kroky

následující pohledy za obzor

pružné

i s berlemi

slepence touhy, pokory a snů

nadějí

pohrávající si s vlečkami červánků

spřádající pavučiny příběhů

do nichž jsi zalétl, Ikare

Tep tvého srdce

tamtam odhodlání

přitahuje

u oltáře

u něhož se permanentně

slouží mše

za nalezení odvahy

k vlastnímu hledání

POEZIE

je

přerývaný dech milenců

než ho smír přeruší

Volnost jarních vánků

do okvětních lístků

Hravost srpnového slunce

provoněné zralostí

opar nad vinicí

lechtaný ranními paprsky

vinobraní

očistná síla burčáku

předobraz

martinských vín

Poezie je Advent

rozsvěcující svíčky

na klikatou cestu

tmavými chodbami

vlastního sklepení

Poezie

jsou rána

když kohout plaší tmu

pro krásu právě zrozeného dne

MLČENÍ

Mlč a poslouchej tóny noci

když nemůžeš k ránu spát

nech si vysvětlit opeřenci

jak se vítá den

mlč a poslouchej

jak moudří vítají den

aby jim moudrost vydržela

Mlč

dívej se

poslouchej

aby ses nemusel zbytečně ptát

Mlčení

neruší právě se rodící myšlenky

chodce po nevyšlapaných cestách

ani poutníky s jasným cílem

Naslouchej

aby bylo o čem přemýšlet

Ale ptej se

kam belhají slova

ve vznešeném oděvu

nakažená pakostnicí

křič, vyrušuj

stavitele

falešných rozcestníků

jalových cest nikam

přehlušuj

slabošskou korektnost

dusivého ticha mlčení

**

Nebát se a nekrást

říkával Masaryk

a také slovy nemást

My máme ale jiný zvyk

z ničeho dělat světový problém

bojíme se a kradem

než přímo

raději chodíme zadem

**

DOBŘE VÍŠ

Jsou dny, v nichž jen sníš

jsou dny, ve kterých všechno smíš

i dny, do kterých se nevracíš

dny v nichž zachráníš

plamínek požáru

kterým zachvátíš

dech, který nechytíš

v ústech sucho

o tom ty dávno víš

KDYŽ PIJI Z TVÉHO HRNÍČKU

Když končí sny k ránu

nebo piji z tvého hrníčku

alespoň chviličku

na hříšné cestě ke sv.Janu

mám ve svých dlaních

co jinde nedostanu

Když držím hrníček

cítím teplo tvého těla

když jsi se chvěla

a dívala se zpod víček

Není třeba popsat

co předchází zrození

pouti se málo konají, co naplat

něco šibal osud možná změní

já se tam s tebou vrátím

za čas

Já ne

to čas brání

možnému zevšednění

Kam asi nyní kráčíš

určitě jako vždy ladně

ptám se ve zbytku snění

které je napůl už denní

když zračíš

se

v kávové sedlině na dně

JESTLI

Jestli existuje převtělování duší

museli jsme se už někdy potkat

i když všechny spoje zruší

víme co vetkat

do společného gobelínu

zlatými a stříbrnými nitkami

taky trochu stínu

od stromu poznání

fatu morgánu

na vteřinu

prchavý mžik

co po ránu

když vrznou rezavá vrátka

odveze dostavník

HVĚZDIČKO

má s tolika odlesky

v brýlích ses zaleskla

oči tvé svádějí

tepla je z tebe dost

když kolem je nehezky

Hvězdičko

ty vždycky vykřeješ naději

Světelné roky jsme od sebe vzdáleni

jen vteřina kosmického času

nebem i peklem zrazeni

ten mžik patří nám

ostatní ať táhne k ďasu

V té každé vteřině

jsou doteky

které už nesmyješ

tvůj obraz zůstane pod víčky

schválně je přivírám

někdy i bezděky

vidím tam podobu

kouzelné Hvězdičky

KDYBYCH

Kdybych tě měl u sebe

hladil bych tvoje vlásky

dotýkal se tvého těla

šeptal bych slova

s nápovědou tvých očí

které by vykoukly zpod ofiny

nebo by má ústa oněměla

ale mé ruce by nelhaly

Ty dálky mezi sny a skutečností

vybírají mýtné

kvůli jednomu přikázání

Kdybych tě měl u sebe

nehalil bych tě

do ochranitelského pláště

černého jako beduínská aba

hřál bych tvou křehkou duši

slova by zůstala uzamčená

tvými ústy

dočasně

Morseovka zvuků

by oznámila

spasení našich duší

Kdybych tě měl u sebe

Procházíš se v mých snech

tak samozřejmě

zveš mě někam

ztrácím dech

a celá říkáš měj mě

Procházíš se v mých snech

lehkostí bludičky nad močálem

pode mnou se houpe mech

topím se málem

a ty najednou stojíš nad strží

Chvíli se dostávám ze slatin

můj stín se tvého už nedrží

pak náhle všechno ztratím

Boj s časem i kámen prohraje

nezvaný kdosi kráčel s námi

stojíš s ním pod hodinami

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Arytmie (k)roků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.