Stephen King

pod pseudonymem Richard Bachman

DLOUHÝ POCHOD

Copyright © Richard Bachman, 1979

Introduction copyright © Stephen King, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE LONG WALK

Translation © David Petrů, 2005

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-157-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-158-0 (mobi)

Jak je důležité míti Bachmana

Toto je můj druhý úvod k takzvaným „Bachmanovým knihám“ – jak sám pro sebe označuji těch několik prvních románů vydaných pod jménem Richarda Bachmana, románů, které se poprvé objevily jako nijak neavizované paperbacky pod značkou nakladatelství Signet. První předmluva nestála za moc; připadá mi jako učebnicový příklad autorského zatemnění smyslů. Ale nijak mě to nepřekvapuje. Když vznikala, nebylo Bachmanovo alter ego (tedy jinými slovy já) v nijak zvlášť hloubavé nebo analytické náladě; cítil jsem se tehdy okradený. Bachman nepřišel na svět jako ledajaký krátkodobý alias; měl tu původně vydržet dlouhou dobu, a když ve spojitosti s ním začalo padat mé jméno, překvapilo mě to, znervóznilo a naštvalo. Což není právě nejpříhodnější rozpoložení k psaní esejů. Tentokrát si snad povedu lépe.

Ze všeho, co se o Richardu Bachmanovi dá říct, je nejdůležitější patrně to, že opravdu ožil. Ne úplně, samozřejmě (podotkl s nervózním úsměvem); nepíšu to s žádnými falešnými představami. Ačkoli… no… možná trochu ano. Vždyť co jiného se autoři beletrie snaží ve svých čtenářích probudit než právě falešné představy – přinejmenším v okamžiku, kdy před nimi vývoj románu či povídky ještě leží otevřený a spisovatel se jen těžko dokáže ubránit tomu… jak to jen nazvat? Možná „cílenému klamání“?

Richard Bachman se každopádně nezrodil jako klam, ale jako útočiště, pod jehož ochranou jsem mohl vydat několik raných děl, u nichž jsem měl pocit, že by se čtenářům mohla líbit. Pak začal růst a ožívat, jak už to u výtvorů spisovatelské fantazie tak často bývá. Začal jsem si ho představovat jako chovatele mléčného skotu… jeho manželku, krásnou Claudii Inez Bachmanovou… jeho osamělá novohampshirská rána vyplněná dojením krav, chystáním dřeva a vymýšlením příběhů… jeho večery vyplněné psaním, vedle psacího stroje značky Olivetti nepostradatelnou sklenku whisky. Znal jsem jednoho spisovatele, který – pokud mu šlo všechno od ruky – vždycky říkal, že jeho současná povídka nebo román „přibírají na váze“. Stejným způsobem začal přibývat na váze i můj pseudonym.

Když se pak všechno provalilo, Richard Bachman zemřel. V těch několika rozhovorech, jež jsem pokládal za nutné k tomuto tématu poskytnout, jsem osvětlil, že zemřel na rakovinu literárního pseudonymu, ale v podstatě ho zabil šok: náhlé uvědomění, že vás lidi občas prostě nenechají na pokoji. Méně vkusně (i když poměrně trefně) řečeno, Bachman byl takovou upírskou částí mé existence, kterou zabilo sluneční světlo veřejného odhalení. Mé pocity ohledně celé této kauzy byly natolik zmatené (a natolik plodné), že vyústily v knihu (Kingovu, nikoli Bachmanovu) Temná půle. Vypráví o spisovateli, jehož pseudonym, George Stark, skutečně ožije. Mé ženě se tenhle román vždycky protivil, protože pro Thada Beaumonta sen o tom, že je spisovatelem, převládá nad skutečností, že je taky člověk; klamavé myšlení u něj nadobro zastíní realitu a následky jsou pak děsivé.

Tenhle problém já jsem ovšem neměl. Opravdu ne. Odložil jsem Bachmana stranou, a přestože mi bylo líto, že musel zemřít, lhal bych, kdybych nepřiznal, že se mi zároveň trochu ulevilo.

Tuto knihu (i ostatní Bachmanovy knihy) napsal mladý muž plný zloby, energie a hlubokého zaslepení uměním i řemeslem literární tvorby. Nevznikly jako Bachmanovy knihy per se (Bachman tehdy ještě koneckonců ani neexistoval), ale v určitém bachmanovském rozpoložení: díky mírnému vzteku, sexuální frustraci, ulítlému smyslu pro humor a sžíravému zoufalství. Ben Richards, vychrtlý, již téměř tuberkulózní protagonista Running Mana (k Arnoldu Schwarzeneggerovi ve filmové adaptaci má tak daleko, jak si jen dokážete představit) narazí uneseným letadlem do mrakodrapu Network Games, přičemž zabije nejen sám sebe, ale také stovky (možná tisíce) vysokých úředníků VéVé; to je happy end přesně ve stylu Richarda Bachmana. Závěry dalších Bachmanových románů jsou ještě temnější. Stephen King vždycky chápal, že kladný hrdina nemusí pokaždé zvítězit (viz Cujo, Řbitov zviřátek a – možná – Christina), ale zároveň chápal, že většinou se tak stane. Ve skutečném životě vyhrávají kladní hrdinové každý den. Většinou se o jejich vítězstvích ani nedoslechneme (titulek MANŽEL OPĚT DORAZIL V POŘÁDKU Z PRÁCE by nejspíš mnoho novin neprodal), ale nejsou proto o nic méně skutečná… a beletrie by měla odrážet realitu.

Přesto…

V prvním konceptu Temné půle jsem Thada Beaumonta nechal citovat Donalda E. Westlakea, velice zábavného spisovatele, který pod jménem Richard Stark vydal také řadu značně ponurých detektivek. Když se ho jednou ptali, z čeho ten rozdíl mezi Westlakem a Starkem pramení, zmiňovaný spisovatel odpověděl: „Když je venku hezky, píšu jako Westlake. Když prší, jsem Stark.“ Myslím, že do finální verze Temné půle se ten citát nedostal, ale mně se vždycky líbil (a často se s ním ztotožňuji, jak je teď v módě říkat). Bachman – fiktivní postava, která pro mě nabývala na skutečnosti s každou vydanou knihou, jež nesla jeho jméno – byl dokonalý prototyp spisovatele do deštivých dnů.

Kladní hrdinové většinou vítězí, odvaha většinou přemůže strach, domácí pejsek málokdy dostane vzteklinu: to všechno jsem věděl už v pětadvaceti a vím to i dnes, kdy je mi 25 x 2. Ale vím i něco dalšího: každý máme ve svém nitru místa, kde prší takřka neustále, kde jsou stíny vždycky dlouhé a lesy plné příšer. Je dobré najít v sobě hlas, jímž dokážeme hrůzy těchto míst vyjádřit a alespoň přibližně je popsat, aniž bychom zároveň popírali průzračnost slunečních paprsků, které naplňují tak velkou část našeho každodenního života.

V Kletbě promluvil Bachman poprvé skutečně sám za sebe – byl to jediný z raných bachmanovských románů, který nesl od prvního konceptu jeho jméno místo mého – a připadalo mi vážně nespravedlivé, že když takhle našel svůj vlastní, osobitý hlas, měli by si ho čtenáři plést se mnou. Bral jsem to jako hrozný omyl, protože tehdy už se pro mě Bachman stal jakýmsi idem; říkal věci, které já říkat nemohl, a život tam na tom novohampshirském statku – život nijak zvlášť populárního spisovatele, jehož jméno se v žádném případě nedostane do stupidních žebříčků magazínu Forbes mezi baviče tak bohaté, až to pro ně není zdravé, natož aby ho zvali do televizních pořadů nebo hrál cameo role ve filmech –, kde si v poklidu psal své knihy, mu dával prostor přemýšlet tak, jak jsem já přemýšlet nemohl, a psát tak, jak jsem já nemohl psát. A pak se vynořily ty novinové články s odhalením „Bachman je ve skutečnosti King“ a nenašel se nikdo – dokonce ani já sám –, kdo by se nebožtíka zastal a upozornil na jednu nezanedbatelnou věc: totiž že King byl také ve skutečnosti Bachman, přinejmenším na nějakou dobu.

Nespravedlivé mi to přišlo už tehdy a přijde mi to tak i dnes, ale život vás občas trochu potrápí, s tím se nedá nic dělat. Rozhodl jsem se na čas Bachmana vypustit ze svých myšlenek i ze svého života a podařilo se mi to. Až když jsem potom psal román Beznaděj (samozřejmě jako Stephen King), vstoupil Richard Bachman do mého života znovu.

Pracoval jsem tehdy na jednoúčelovém textovém počítači značky Wang; vypadal jako vizafon ze starých seriálů o Flashi Gordonovi. K němu jsem měl připojenou mnohem modernější laserovou tiskárnu a čas od času, když mě náhodou něco napadlo, jsem si naškrábal nějakou větičku nebo zajímavý titul na lístek papíru a přilepil si ho kouskem lepicí pásky na bok tiskárny. Když jsem se blížil do tří čtvrtin Beznaděje, visel už mezi nimi i papírek se dvěma slovy: STRÁŽCI ZÁKONA. Dostal jsem úžasný nápad na román, který se měl točit kolem hraček, zbraní, televize a předměstí. Nevěděl jsem, jestli ho někdy napíšu – spousta těch „tiskárnových poznámek“ vyšla naprázdno –, ale rozhodně to bylo zajímavé pomyšlení.

Když jsem pak jednoho deštivého dne (dne jako stvořeného pro Richarda Starka) parkoval na cestě u nás před domem, napadla mě další věc. Netuším, odkud se ten nápad vzal; nijak se nevztahoval k žádné z těch prkotin, co se mi zrovna honily hlavou. Nápad spočíval v tom, že vezmu postavy z Beznaděje a vložím je do Strážců zákona. V některých případech, říkal jsem si, by mohly hrát tytéž lidi; jinde by se změnily; ale tak jako tak by dělaly jiné věci a reagovaly by jiným způsobem, protože odlišný příběh by si žádal odlišné jednání. Říkal jsem si, že budou jako členové divadelního souboru, kteří právě hrají ve dvou různých hrách.

Pak jsem dostal ještě zajímavější nápad. Když už bych použil koncepci divadelního souboru na postavy, proč ji nepoužít i na samotnou zápletku – mohl jsem do toho nového prostředí nacpat co nejvíc prvků z Beznaděje a vytvořit jakýsi zrcadlový svět. Už předem mi bylo jasné, že spousta kritiků to označí za zdvojování a eskamotérské kousky… a koneckonců budou mít pravdu. Ale usoudil jsem, že by to mohl být povedený eskamotérský kousek. Možná dokonce prospěšný eskamotérský kousek, který názorně předvede sílu a všestrannost příběhu, jeho nezbedný půvab, jeho ničím neohraničenou schopnost upravovat několik základních prvků do bezpočtu atraktivních variací.

Ty dvě knihy by ovšem nesměly znít úplně stejně a nesměly by znamenat přesně totéž, tak jako se nesmějí podobat dvě hry, jedna od Edwarda Albeeho a druhá od Williama Ingeho, přestože je dva po sobě následující večery uvádí ten samý divadelní soubor. Jak jen bych si stvořil odlišný hlas?

Nejdřív se mi zdálo, že to prostě není v mých silách a že bude nejlepší odložit tenhle nápad do šuplíku úplně na dně mé mysli – do šuplíku označeného ZAJÍMAVÉ, ALE NEUSKUTEČNITELNÉ VÝMYSLY. Pak mi najednou došlo, že odpověď leží celou dobu přede mnou: Strážce zákona přece mohl napsat Richard Bachman. Jeho hlas zněl na první poslech stejně jako ten můj, ale uvnitř byl obrovský rozdíl – stejný rozdíl jako mezi sluncem a deštěm, dá se říct. A jeho pohled na lidi se vždycky lišil od toho mého, byl zároveň zábavnější i chladnokrevnější (výborným příkladem je Bart Dawes ze Srovnáno se zemí, moje nejoblíbenější postava z raných bachmanovek).

Bachman už byl pochopitelně po smrti, sám jsem to oznámil, jenže smrt je pro spisovatele podružný problém – jen se zeptejte Paula Sheldona, který kvůli Annie Wilkesové oživil Misery Chastainovou, nebo Arthura Conana Doylea, který na naléhání fanoušků z celého britského impéria přivedl od Reichenbašských vodopádů Sherlocka Holmese. Já jsem Richarda Bachmana ze záhrobí vlastně ani probouzet nemusel; stačilo objevit v jeho sklepě krabici s odloženými rukopisy, mezi nimiž hned nahoře leželi Strážci zákona. Pak zbývalo jen přepsat knihu, kterou už Bachman napsal.

Tohle přepisování bylo kapku obtížnější… ale zároveň mě úžasně bavilo. Byl to báječný pocit, slyšet zase Bachmanův hlas, a skutečně se stalo, v co jsem doufal: zrodilo se dvouvaječné dvojče knihy, kterou jsem napsal pod svým vlastním jménem (a práce na nich na sebe bezprostředně navazovala, jeden den skončila Kingova kniha a hned ten další začala Bachmanova). Nebyly si o nic bližší, než jsou si King s Bachmanem. Beznaděj je o Bohu; Strážci zákona jsou o televizi. Takže obě sice pojednávají o jakýchsi vyšších silách, ale o silách velice rozdílných.

Být Bachmanem pro mě vždycky hodně znamenovalo, protože jsem v jeho kůži dokázal najít správný hlas a platný úhel pohledu, jež se trochu lišily od mých vlastních. Samo sebou se nelišily úplně; nejsem zas takový schizofrenik, abych něčemu podobnému uvěřil. Ale věřím, že existují triky, pomocí nichž všichni dokážeme trochu změnit úhel pohledu a vnímání – když si oblékneme nové šaty a jinak se učešeme, taky se hned vidíme trochu jinak –, a že tyhle triky mohou být velice užitečné, neboť díky nim nacházíme cesty, jak oživit a osvěžit staré přístupy k životu, jak život sledovat a tvořit umění. Účelem tohoto komentáře v žádném případě není naznačovat, že jsem v Bachmanových knihách dokázal něco výjimečného, a rozhodně ho nepíšu proto, abych se pokoušel jakkoli zvednout jejich uměleckou hodnotu. Ale mám svou práci příliš rád na to, abych ji nechal zbytečně zatuchnout, když to není nutné. Bachman pro mě představoval jeden ze způsobů, jak trochu oživit spisovatelskou rutinu, jak se bránit přílišnému zlenivění a zpohodlnění.

Doufám, že se v těch raných dílech projevuje i jistý vývoj Bachmanovy osobnosti, a doufám, že se v nich podstata té osobnosti úspěšně odráží. Ponurý tón vyprávění, zoufalství, které proniká i skrz smích (vlastně zoufalství, které proniká především skrz smích) – ne, Richard Bachman není člověk, kterým bych toužil být napořád, i kdyby byl ještě naživu… ale bylo příjemné mít tuhle možnost, tohle druhé okno do světa, třebaže trochu polarizované. Přesto při pročítání následujících stránek nejspíš zjistíte, že Dick Bachman má jedno společné s Georgem Starkem, alter egem Thada Beaumonta: není to dvakrát příjemný chlap.

A přemýšlím, jestli se náhodou v té krabici, kterou ovdovělá paní Bachmanová objevila ve sklepě jejich novohampshirského statku, nenacházejí ještě nějaké další rukopisy, třeba těsně před dokončením.

Občas o tom přemýšlím opravdu hodně.

– Stephen King

Lovell, Maine

16. dubna 1996

Pro Jima Bishopa, Burta Hatlena a Teda Holmese.

„Pro mě byl Vesmír jediná pustina bez Života, bez Smyslu, bez Vůle, dokonce bez Nepřátelství; byl jeden obrovský, mrtvý, nezměrný Parostroj, jenž se ve své mrtvé netečnosti valí kupředu, aby mne úd po údu rozdrtil. Ó, širá, bezútěšná, osamělá Golgoto a Mlýne smrti! Proč bylo Žití zapovězeno v těch tak pustých, vědomých dálavách? Proč, jestli není Ďábla; ale kdež, leda by Ďábel byl tvůj Bůh?“

– Thomas Carlyle

„Rád bych všechny Američany povzbudil k tomu, ať co nejčastěji chodí pěšky. Je to nejen zdravé; je to zábava.“

– John F. Kennedy (1962)

„Pumpa nepumpuje

Protože ti vandalové ukradli nám držadlo.“

– Bob Dylan

Část první

NA STARTU

KAPITOLA 1

„Uhodněte naše tajné slovo a vyhrajte sto dolarů.

Georgi, kdo je náš první soutěžící?

Georgi…? Georgi, jsi tam?“

– Groucho Max

Vsaďte krk

To ráno zastavila na střeženém parkovišti stará modrá fordka, která vypadala jako malý, utahaný pes po namáhavém běhu. Jeden z vojáků, mladík bez výrazu, v khaki uniformě a s pistolí na opasku, požádal o modrý průkaz totožnosti. Chlapec na zadním sedadle ho podal dopředu matce. Ta ho podala vojákovi. Voják ho zastrčil do počítačového terminálu, který v tom nehybném venkovském klidu působil nezvykle a cize. Počítač schramstl kartu a na displeji se rozsvítilo:

GARRATY RAYMOND DAVIS

DR 1 POWNAL MAINE

OKRES ANDROSCOGGIN

IČ 49-801-89

OK-OK-OK

Voják stiskl další tlačítko a všechno zmizelo, displej zůstal hladký, zelený a prázdný. Voják jim pokynul, že můžou pokračovat.

„To nám ten průkaz nevrátí?“ zeptala se paní Garratyová. „To nám –“

„Ne, mami,“ odpověděl trpělivě Garraty.

„Hm, to se mi tedy nelíbí,“ prohlásila a zajela na prázdné místo. Tohle říkala už od dvou ráno, kdy se ještě za tmy vydali na cestu. Vlastně ani ne tak říkala, jako spíš kňourala.

„Nech to plavat,“ odpověděl nepřítomně. Plně se věnoval koukání z okna a té vnitřní směsici napětí a strachu. Ještě ani nedoznělo poslední astmatické zasípání motoru, a už byl venku z auta – vysoký, dobře stavěný kluk ve vybledlé vojenské maskáčové bundě proti chladu časného jarního rána.

I jeho matka byla vysoká, ale na rozdíl od něj hubená. Prsa skoro neměla, pouhé knoflíky bradavek. Nejistýma, trochu vyděšenýma očima bloudila sem a tam. Její tvář byla tváří invalidy. Namodralé vlasy měla pod spletí sponek, jež je měly držet na místě, celé rozcuchané. Šaty jí nehezky plandaly na těle, jako by poslední dobou hodně zhubla.

„Rayi,“ zašeptala mu tím spikleneckým hlasem, kterého už se pomalu začínal děsit. „Rayi, poslouchej –“

Sklonil hlavu a předstíral, že si zastrkuje košili do kalhot. Jeden z vojáků jedl z plechovky armádní příděl potravin a četl si u toho komiks. Garraty sledoval, jak voják jí a čte si, a po desetitisící ho napadlo: Je to doopravdy. A tentokrát začalo to pomyšlení konečně nabírat určitou váhu.

„Pořád máš ještě čas si to rozmyslet –“

Napětí se strachem poskočily o stupínek výš. „Ne, na to už čas nemám,“ zarazil ji. „Včera byl poslední termín.“

A dál tím nenáviděným spikleneckým hlasem: „Oni by to pochopili, určitě ano. Major –“

„Major by –“ skočil jí do řeči Garraty a matka sebou trhla. „Dobře víš, co by Major udělal, mami.“

U brány si tím malým rituálem právě prošlo další auto a zastavilo na parkovišti. Vystoupil z něj tmavovlasý kluk a po něm i jeho rodiče. Chvíli všichni tři stáli v kroužku a radili se jako ustaraní baseballisti. Stejně jako mnozí z dalších kluků měl i tenhle na zádech batůžek. Garratyho napadlo, jestli neudělal chybu, že si ho nevzal taky.

„Takže si to nerozmyslíš?“

Slyšel z toho vinu, vinu převlečenou za úzkost. Přestože mu bylo teprve šestnáct, o pocitu viny už ledacos věděl. Vyčítá si, že byla možná příliš odtažitá, příliš unavená nebo se možná nechávala příliš pohlcovat starými strastmi, takže synovo pobláznění nezarazila hned v prvopočátku – nezarazila ho dřív, než jí ho sebrala těžkopádná státní mašinerie s vojáky v khaki a počítačovými terminály, než se začal každým dnem čím dál víc uzavírat do svého necitlivého já, až do včerejška, kdy s definitivním prásknutím konečně zaklaplo víko.

Položil jí ruku na rameno. „Byl to můj nápad, mami. S tebou to nemá nic společnýho, vážně. Mám –“ Rozhlédl se. Nikdo jim nevěnoval nejmenší pozornost. „Mám tě rád, ale takhle je to nejlepší, ať už to dopadne jakkoli.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, teď už se slzami na krajíčku, „není, Rayi. Kdyby tu byl tvůj táta, dokázal by tě přesvědčit –“

„Jenže ten tady není.“ Byl schválně krutý, doufal, že tím zarazí její slzy… co kdyby ji nakonec museli odtáhnout? Prý se to už párkrát stalo. Při té představě ho zamrazilo. Mírnějším hlasem pokračoval: „Už to nerozebírej, mami, ano?“ Přinutil se k úsměvu. „Dobře,“ odpověděl za ni.

Brada se jí ještě třásla, ale přikývla. Nesouhlasila s tím, jenže už bylo příliš pozdě. Teď už s tím nikdo nic nezmohl.

V korunách borovic šuměl mírný větřík. Obloha byla čistě modrá. Silnice se táhla přímo před nimi a prostý kamenný milník označoval hranici mezi Amerikou a Kanadou. Najednou v něm napětí překonalo strach, přál si, aby už se začalo, aby se celá ta show rozběhla.

„Upekla jsem ti pár koláčků. Smíš si je přece vzít? Nejsou moc těžké, že ne?“ Podala mu koláčky zabalené v alobalu.

„No jo.“ Vzal si je a pak ji nemotorně objal ve snaze poskytnout jí, co potřebovala. Dal jí pusu na tvář. Pleť měla jako staré hedvábí. Na okamžik mu bylo samotnému do breku. Pak si vybavil usměvavou, kníratou tvář Majora, rychle o krok ustoupil a začal si pěchovat koláčky do kapsy maskáčové bundy.

„Tak ahoj, mami.“

„Ahoj, Rayi. Chovej se slušně.“

Ještě chvíli tam stála a připadala mu hrozně lehká, tak lehká, že by ji i mírné závany ranního větříku mohly odfouknout jako chmýří pampelišky. Pak se vrátila do auta a nastartovala. Garraty se nehýbal z místa. Zvedla ruku a zamávala mu. Slzy už tekly proudem. Viděl je. Taky zamával, a když vyrazila pryč, zůstal stát s rukama u těla a říkal si, jak v pohodě, statečně a osaměle teď musí vypadat. Jakmile však auto vyjelo z brány, přepadla ho beznaděj a byl znovu jen šestnáctiletý kluk, co se ocitl sám na neznámém místě.

Otočil se zpátky k silnici. Ten druhý kluk, ten tmavovlasý, právě sledoval, jak jeho rodiče taky odjíždějí. Na jedné tváři měl škaredou jizvu. Garraty k němu zamířil, aby se s ním pozdravil.

Tmavovlasý kluk k němu otočil hlavu. „Čau.“

„Já jsem Ray Garraty,“ představil se a připadal si u toho trochu jako idiot.

„Peter McVries.“

„Jak ti je?“ zeptal se Garraty.

McVries pokrčil rameny. „Jsem nervózní. To je na tom asi nejhorší.“

Garraty přikývl.

Společně došli k silnici a ke kamennému milníku. Za jejich zády přijížděla další auta. Zničehonic se ozval ženský pláč. Garraty s McVriesem se mimoděk stáhli blíž k sobě. Před sebou měli silnici, širokou a černou.

„Ten syntetickej povrch bude kolem poledne pěkně žhavej,“ prohodil McVries. „Já se budu držet u krajnice.“

Garraty přikývl. McVries se na něj zamyšleně podíval.

„Kolik vážíš?“

„Osmdesát.“

„Já osmdesát tři. Slyšel jsem, že tlustší se dřív unavěj, ale já se cítím docela ve formě.“

Garratymu připadal Peter McVries víc než jen docela ve formě – připadal mu dokonale fit. Napadlo ho, od koho to tak mohl slyšet, že tlustší se unaví dřív, skoro už se i zeptal, ale nakonec si to rozmyslel. S Pochodem se koneckonců pojila spousta apokryfů, talismanů a legend.

McVries se posadil do stínu vedle dvou dalších kluků a Garraty si po chvíli přisedl, přestože to vypadalo, že na něj McVries už úplně zapomněl. Garraty se podíval na hodinky. Bylo pět minut po osmé. Ještě pětapadesát minut. Netrpělivost a napětí se vrátily a on se ze všech sil snažil je potlačit, přesvědčoval se, ať si užije sezení, dokud může.

Všichni kluci seděli. Seděli ve skupinkách nebo o samotě; jeden si vylezl na nejnižší větev borovice nad silnicí a dával si tam chleba s marmeládou. Byl to hubený blonďák v tmavočervených kalhotách a modré košili, přes kterou měl natažený starý zelený svetr na zip a s děravými lokty. Garratyho napadlo, jestli hubení vydrží dlouho, nebo se rychle vyčerpají.

Kluci, vedle kterých se s McVriesem posadili, spolu klábosili.

„Já nehodlám nikam chvátat,“ říkal právě jeden z nich. „Proč bych měl? Když dostanu varování, tak co? Stačí se přizpůsobit. Přizpůsobení, to je tady klíčový slovo. Pamatuj si, kde jsi ho slyšel poprvý.“

Rozhlédl se a všiml si Garratyho s McVriesem.

„Další jehňátka na porážku. Hank Olson jméno mé. Povolání chodec.“ Řekl to bez nejmenšího náznaku úsměvu.

Garraty se taky představil. McVries pronesl své jméno nepřítomně, s pohledem dosud upřeným na silnici.

„Art Baker,“ představil se tiše ten druhý kluk. Měl nepatrný jižanský přízvuk. Všichni čtyři si navzájem potřásli rukou.

Na chvíli se rozhostilo ticho, pak McVries prohodil: „Jde z toho celkem strach, co?“

Všichni přikývli, kromě Hanka Olsona, který pokrčil rameny a ušklíbl se. Garraty sledoval, jak kluk na borovici dojídá chleba, mačká voskovaný papír, do něhož byl zabalený, a hází ho na nezpevněnou krajnici. Ten se vyčerpá rychle, usoudil. Trochu mu to zvedlo náladu.

„Vidíte támhleten flek hned vedle toho milníku?“ zeptal se Olson.

Všichni se tam podívali. Vánek komíhal stínovými vzory na silnici. Garraty si nebyl jistý, jestli tam něco vidí, nebo ne.

„To je z předloňskýho Dlouhýho pochodu,“ vysvětlil jim Olson s pochmurným uspokojením. „Jeden kluk měl tak naděláno, že se v devět nedokázal hnout z místa.“

Mlčky se nad tím s hrůzou zamysleli.

„Prostě se nemohl hnout. Dostal svoje tři varování a v 9.02 šel ven. Hned tady na startu.“

Garratyho napadlo, jestli jemu nepřimrznou nohy taky. Nepředpokládal to, ale takovou věc člověk těžko odhadne, dokud opravdu nepřijde ten čas, a bylo to děsivé pomyšlení. Art Baker se najednou narovnal. „Už je tady.“

U kamenného milníku zastavil šedohnědý džíp. Za ním dorazilo zvláštní polopásové, mnohem pomalejší vozidlo. Vepředu i vzadu bylo posázené maličkými satelitními talíři. Nahoře si hověli dva vojáci, a když se na ně Garraty podíval, zamrazilo ho v břiše. Oba drželi armádní pušku těžkého kalibru.

Někteří z kluků vstali, ale Garraty ne. Ani Olson, ani Baker, a McVries jen zvedl hlavu a znovu se ponořil do svých vlastních myšlenek. Hubený kluk na borovici nečinně klátil nohama.

Z džípu vystoupil Major. Byl to vysoký, vzpřímený muž s výrazným pouštním opálením, jež mu pěkně ladilo s prostou khaki uniformou. K opasku měl připnutou pistoli a na nose mu seděly zrcadlovky. Povídalo se, že má oči velice citlivé na světlo, a na veřejnosti ho nikdo neviděl bez slunečních brýlí.

„Posaďte se, hoši,“ oslovil je. „Nezapomínejte na radu číslo třináct.“ Rada číslo třináct zněla „Šetři energii, kdykoli to jde“.

Ti, co vstali, si opět sedli. Garraty se znovu podíval na hodinky. Ukazovaly 8.16, z čehož usoudil, že mu jdou o minutu napřed. Major vždycky dorazil přesně včas. Na okamžik zvažoval, že si je o tu minutu přeřídí, ale pak to pustil z hlavy.

„Nebudu vám dělat žádné proslovy,“ pronesl Major a přejel po nich prázdnými skly brýlí, jež mu zakrývaly oči. „Předem gratuluji vítězi a vzdávám čest odvaze poražených.“

Obrátil se k džípu. Rozhostilo se napjaté ticho. Garraty zhluboka nasál jarní vzduch. Bude teplo. Příjemný den na procházku.

Major se otočil zpátky k nim. Držel v ruce nějaké lejstro. „Až vás vyvolám jménem, vystupte prosím a pojďte si pro číslo. Pak se vraťte na místo a počkejte na zahájení. A beze zmatků, prosím vás.“

„Jako doma v armádě,“ zašeptal s úšklebkem Olson, ale Garraty si ho nevšímal. Majora člověk prostě musel obdivovat. Než Garratyho otce odvedla Brigáda, s oblibou o Majorovi říkal, že je to ta nejvzácnější a nejnebezpečnější zrůda, jakou vůbec národ může vypěstovat, společností podporovaný sociopat. Jenže se s Majorem nikdy nesetkal osobně.

„Aaronson.“

Od jednoho hloučku se klátivým krokem odpoutal menší, podsaditý farmářský synek se spáleným krkem, očividně zcela u vytržení z Majorovy přítomnosti, a došel si pro velkou umělohmotnou jedničku. Připevnil si ji sponou na košili a Major ho poplácal po zádech.

„Abraham.“

Vysoký kluk s nazrzlými vlasy, v džínách a tričku. Bundu měl ovázanou kolem pasu a nespoutaně se mu plácala u kolen. Olson se uchechtl.

„Baker, Arthur.“

„To jsem já,“ ozval se Baker a vstal. Vykročil s klamnou lhostejností a Garratyho z něj přepadla nervozita. Baker bude drsná nátura. Ten vydrží dlouho.

Baker se vrátil. Na pravé kapse košile měl přicvaknutou trojku.

„Řekl ti něco?“ zeptal se Garraty.

„Zeptal se mě, jestli už se tam u nás na jihu začínají dělat vedra,“ odpověděl Baker stydlivě. „Jo, Major… na mě promluvil.“

„Teď se udělá pěkný vedro hlavně tady na severu,“ prohodil Olson.

„Baker, James.“

Tak to pokračovalo až do 8.40 a všechno běželo jako po drátkách. Nikdo se nesnažil vycouvat. Z parkoviště se ozývalo startování motorů a spousta aut odjížděla – kluci ze seznamu náhradníků, kteří se teď vrátí domů a budou reportáže z Dlouhého pochodu sledovat v televizi. Už to začíná, blesklo hlavou Garratymu, už to vážně začíná.

Když přišel na řadu, Major mu podal číslo 47 a popřál mu: „Hodně štěstí.“ Takhle zblízka z něj doslova sálala mužnost a neodolatelnost. Garraty pocítil takřka nepotlačitelnou touhu sáhnout tomu muži na nohu a ujistit se, že je skutečný.

Peter McVries byl 61. Hank Olson byl 70. Zdržel se u Majora déle než ostatní. Major se něčemu zasmál a poplácal Olsona po zádech. „Řekl jsem mu, ať si pro mě připraví pořádnej balík,“ vysvětlil Olson, když se vrátil. „A on povídal, ať vám z toho udělám peklo. Povídal, že rád vidí někoho, kdo je tak žhavej do boje. Udělej jim z toho peklo, kamaráde, povídal.“

„Dobrý,“ okomentoval to McVries a mrkl na Garratyho. Garraty nepochopil, co McVries tím mrknutím myslel. Dělal si z Olsona legraci?

Hubený kluk na stromě se jmenoval Stebbins. Přijal číslo se sklopenou hlavou, neřekl Majorovi ani slovo a pak se šel posadit zpátky pod svůj strom. Jeho chování Garratyho bůhvíproč fascinovalo.

Číslo 100 dostal zrzek s uhrovatou pletí. Jmenoval se Zuck. Dostal číslo a pak všichni zas jen seděli a čekali, co bude dál.

Potom tři vojáci z polopásáku rozdali široké opasky s kapsami. Kapsy byly plné tubiček s vysoce energetickými koncentrátovými pastami. Další vojáci obcházeli s polními láhvemi. Všichni si připnuli opasek a zavěsili na něj polní láhev. Olson si připnul opasek nízko na boky jako pistolník, našel si čokoládovou tyčinku Waifa a pustil se do ní. „Není to špatný,“ usmál se. Přihnul si z polní láhve, aby čokoládu spláchl, a Garratyho napadlo, jestli se jen předvádí, nebo jestli náhodou neví něco, co Garraty ne.

Major si je přeměřil střízlivým pohledem. Garratyho hodinky ukazovaly 8.56 – jak to mohlo tak rychle utéct? Bolestivě se mu stáhl žaludek.

„Dobře, pánové, seřaďte se vedle sebe po deseti, prosím vás. Na pořádku nezáleží. Klidně zůstaňte se svými přáteli.“

Garraty vstal. Připadal si otupělý a nesvůj. Jako by jeho tělo najednou patřilo někomu jinému.

„Tak jdeme na to,“ ozval se mu u lokte McVries. „Hodně štěstí vespolek.“

„Tobě taky,“ zareagoval překvapeně Garraty.

„Měl bych si nechat vyšetřit hlavu,“ prohodil McVries. Najednou byl celý bledý a zpocený, už zdaleka nevypadal tak ve formě jako dřív. Pokusil se usmát, ale nepodařilo se mu to. Jizva mu vystupovala na tváři jako splašený vykřičník.

Stebbins se zvedl a doloudal se do poslední řady zástupu deset krát deset lidí. Olson, Baker, McVries a Garraty stáli ve třetí řadě. Garraty měl vyschlo v puse. Napadlo ho, že se napije vody. Pak to zavrhl. Ještě nikdy v životě si tak jasně neuvědomoval svá chodidla. Přemýšlel o tom, jestli nepřimrzne na místě a nepůjde z kola ven hned na startu. Přemýšlel o tom, jestli se Stebbins zhroutí brzy – Stebbins s tím svým chlebem s marmeládou a tmavočervenými kalhotami. Přemýšlel o tom, jestli se jako první nezhroutí on sám. Přemýšlel, jaký by to byl pocit, kdyby –

Hodinky ukazovaly 8.59.

Major sledoval kapesní chronometr z nerez oceli. Zvolna zvedl prsty a všechno zůstalo viset na jeho ruce. Stovka chlapců ji upřeně sledovala a ticho bylo děsivé a nezměrné. Ticho bylo všechno.

Na Garratyho hodinkách naskočilo 9.00, ale zvednutá ruka neklesala.

Tak dělej! Proč to neudělá?

Měl chuť to vykřiknout nahlas.

Pak si vzpomněl, že mu jdou hodinky o minutu napřed – podle Majorovy dochvilnosti se daly hodinky seřizovat, ale on si je neseřídil, zapomněl na to.

Majorovy prsty klesly. „Hodně štěstí všem,“ zavolal. Tvář měl bezvýraznou a zrcadlovky mu zakrývaly oči. Vykročili spořádaně, bez strkání.

Garraty vykročil s nimi. Nepřimrzl na místě. Nikdo nepřimrzl. Jeho nohy minuly kamenný milník, jako na vojenské přehlídce, po levém boku McVriese, po pravém Olsona. Připadalo mu, že hrozně dupe.

Je to tady, je to tady, je to tady.

Vtom ho přepadla náhlá touha zastavit. Jen aby viděl, jestli to opravdu myslí vážně. Rozhořčeně a trochu vyplašeně tu myšlenku zavrhl.

Vyšli ze stínu na slunce, hřejivé jarní slunce. Bylo to příjemné. Garraty se uvolnil, strčil si ruce do kapes a držel krok s McVriesem. Skupinka se začala roztahovat, každý si hledal vlastní krok a tempo. Polopásák řinčel po nezpevněné krajnici a vířil řídký prach. Maličké radarové talíře se neposedně točily, přes složitý palubní počítač monitorovaly rychlost každého Chodce. Spodní hranice povolené rychlosti byla čtyři míle v hodině.

„Varování! Varování, osmdesát osmičko!“

Garraty sebou trhl a rozhlédl se. To bylo na Stebbinse. Stebbins byl 88. Najednou si byl jistý, že Stebbins vypadne rovnou tady, ještě na dohled od startu.

„Chytrý.“ To byl Olson.

„Co?“ zeptal se Garraty. Dalo mu zabrat, aby vůbec rozhýbal jazyk.

„No, že si nechá dát varování, dokud je ještě čerstvej, aby zjistil, kde přesně je hranice. A hladce to zase smázne – stačí jít hodinu bez dalšího varování, a to starý se mu odečte. To snad ale víš.“

„Jasně že vím,“ přikývl Garraty. Stálo to v brožurce s pravidly. Dostanete tři varování. A jakmile zpomalíte pod čtyři míle v hodině počtvrté, tak jste… no, jste z Pochodu venku. Ale pokud nasbíráte tři varování a pak další tři hodiny udržíte krok, máte zase čistý štít.

„Takže teď v tom má jasno,“ dodal Olson. „A v 10.02 je zase čistej.“

Garraty šel pohodovým tempem. Cítil se příjemně. Když vystoupali do kopce a začali klesat do podlouhlého, borovicemi zarostlého údolí, ztratil se jim z dohledu startovní milník. Tu a tam bylo vidět čerstvě zorané obdélníkové políčko.

„Prej brambory,“ prohodil McVries.

„Nejlepší na světě,“ odpověděl automaticky Garraty.

„Ty jsi z Maine?“ zeptal se Baker.

„Jo, z jihu.“ Zahleděl se před sebe. Několik kluků se odtrhlo od hlavní skupiny a šli možná tak šest mil v hodině. Dva z nich měli na sobě stejnou koženou bundu s nějakým orlem na zádech. Svádělo to přidat taky do kroku, ale Garraty se nehodlal nechat honit. „Šetři energii, kdykoli to jde“ – rada 13.

„Vede trasa někde kolem tvýho města?“ zeptal se McVries.

„Asi sedm mil stranou. Počítám, že se na mě máma s mojí holkou přijdou podívat.“ Odmlčel se a opatrně dodal: „Pokud ještě budu na nohou, samozřejmě.“

„Co by ne, než se dostanem na jih Maine, odpadne nás maximálně tak pětadvacet,“ ozval se Olson.

Nato se rozhostilo mlčení. Garraty věděl, že to tak nebude, a nepochyboval, že to Olson ví taky.

Další dva kluci dostali varování, a i přes to, co prve říkal Olson, v Garratym pokaždé hrklo. Ohlédl se na Stebbinse. Držel se vzadu a už jedl další chleba. Z kapsy otrhaného zeleného svetru mu koukal třetí. Garratyho napadlo, jestli mu je připravila máma, a vzpomněl si na koláčky, které dostal on – které mu máma vnutila, jako by od něj měly odhánět zlé duchy.

„Proč nenechají nikoho koukat na start?“ zeptal se Garraty.

„Ruší to soustředění Chodců,“ odpověděl mu pronikavý hlas.

Garraty otočil hlavu. Byl to menší snědý kluk s napjatým výrazem a číslem 5 na límci bundy. Garraty si nevzpomínal, jak se jmenuje. „Soustředění?“ podivil se.

„Jo.“ Kluk se zařadil vedle Garratyho. „Major povídal, že je hrozně důležitý mít na začátku Dlouhýho pochodu klid.“ Přemýšlivě si přitiskl palec na špičku protáhlého nosu. Měl tam sytě červený uher. „Já s ním souhlasím. Na vzrušení, davy lidí a televizi bude čas pozdějc. Teď se potřebujeme hlavně soustředit.“ Upřel na Garratyho tmavohnědé oči a zopakoval poslední slovo. „Soustředit.“

„Já se soustředím akorát na to, jak je zvedat a zase pěkně pokládat,“ prohodil Olson.

Pětka se zatvářil uraženě. „Musíš si najít svoje tempo. Musíš se soustředit sám na sebe. Musíš mít Plán. Mimochodem, já jsem Gary Barkovitch. Z Washingtonu, D. C.“

„Já jsem John Carter,“ opáčil Olson. „Z Barsoomu na Marsu.“

Barkovitch znechuceně ohrnul nos a stáhl se dozadu.

„Na cvoka dneska vážně narazíš úplně všude,“ prohodil Olson.

Garratymu ale připadalo, že to má Barkovitch v hlavě celkem srovnané – přinejmenším do té doby, než jeden z vojáků asi o pět minut později vykřikl: „Varování! Varování, pětko!“

„Mám kamínek v botě!“ ozval se Barkovitch podrážděně.

Voják neodpověděl. Seskočil z polopásáku a postavil se ke krajnici naproti Barkovitchovi. V ruce držel chronometr z nerez oceli, stejný, jako měl Major. Barkovitch se zastavil úplně a zul si botu. Vyndal z ní maličký kamínek. Skláněl svou snědou, trochu nažloutlou, napjatou tvář a vůbec nevěnoval pozornost vojákovi, který teď zavolal: „Druhé varování, pětko.“ Barkovitch si v poklidu pečlivě uhladil ponožku na nártu.

„Ajaj,“ řekl Olson. Všichni se mezitím otočili a šli pozadu.

Stebbins, dosud na chvostu, prošel kolem Barkovitche bez jediného pohledu. Barkovitch zůstal docela sám, kousek napravo od bílé čáry, a zavazoval si tkaničku.

„Třetí varování, pětko. Poslední varování, pětko.“

Garraty měl pocit, jako by mu v břiše narostl lepkavý chomáč slizu. Nechtěl se dívat, ale nedokázal odtrhnout pohled. Touhle chůzí pozpátku sice nešetřil energii, kdykoli to šlo, ale prostě si nemohl pomoct. Takřka cítil, jak se Barkovitchovy vteřiny scvrkávají v nic.

„No ty jo,“ ozval se znovu Olson. „Ten pitomec si vážně koleduje.“

Ale pak Barkovitch vstal. Ještě se zdržel, aby si z kalhot na kolenou ometl špínu z cesty. Pak se dal do klusu, dostihl hlavní skupinu a zpomalil zpátky do chůze. Minul Stebbinse, který se na něj znovu ani nepodíval, a zakrátko se dostal k Olsonovi.

Usmál se, hnědé oči celé rozzářené. „Viděli jste? Právě jsem si trochu odpočinul. Taky součást mýho Plánu.“

„Když myslíš,“ odsekl Olson poněkud zvýšeným hlasem. „Podle mě sis akorát vysloužil tři varování. Kvůli pitomý minutě a půl teď musíš jít celý tři hodiny. A k čemu jsi, ty vole, potřebovat odpočívat? Vždyť jsme zrovna vyrazili!“

Barkovitch se zatvářil dotčeně. Oči mu zaplály. „Uvidíme, kdo půjde ven dřív, jestli ty, nebo já,“ odfrkl. „Já to mám všechno v Plánu.“

„Ten tvůj Plán se podezřele podobá tomu hnědýmu, co mi leze ze zadku,“ opáčil Olson a Baker se uchechtl.

Barkovitch se s pohrdavým zavrčením vydal dál dopředu.

Olson neodolal a neodpustil si výstřel na rozloučenou. „Hlavně nezakopni, kámo. Teď už tě varovat nebudou. Příště už…“

Barkovitch se ani neohlédl a Olson znechuceně zmlkl.

Třináct minut po deváté podle Garratyho hodinek (dal si tu práci, že si je přeřídil o minutu dozadu) vyšplhal na kopec, odkud právě zahájili sestup, Majorův džíp. Projel kolem nich po opačné krajnici, než se šinul polopásák, a Major si zvedl k ústům bateriový megafon.

„S potěšením vám tímto oznamuji, že jste před chvíli urazili první míli své cesty, chlapci. Také bych vám rád připomněl, že nejdelší vzdálenost, jakou zatím urazil plný peloton Chodců, byla sedm a tři čtvrtiny míle. Doufám, že to překonáte.“

Džíp vyrazil kupředu. Olson ty novinky vstřebával s překvapeným údivem, skoro vyděšeně. Ani ne celých osm mil, pomyslel si Garraty. Hádal by mnohem víc. Nečekal, že by někdo – dokonce ani Stebbins – šel z kola dřív než někdy pozdě odpoledne. Napadl ho Barkovitch. Tomu stačilo jedinkrát během následující hodiny zpomalit pod stanovenou rychlost.

„Rayi?“ To byl Art Baker. Sundal si bundu a nesl ji přehozenou přes ruku. „Měl jsi nějakej konkrétní důvod, proč ses na Dlouhej pochod přihlásil?“

Garraty si sundal z opasku polní láhev a trochu si lokl vody. Byla chladivá a dobrá. Zůstaly mu po ní vlhké kapičky na horním rtu a on je olízl. Bylo to fajn, tyhle věci byly fajn.

„Ani nevím,“ odpověděl po pravdě.

„Já taky ne.“ Baker se na chvíli zamyslel. „Chodil jsi na atletiku nebo tak někam? Ve škole?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale ono na tom stejně nesejde, co? Teď už.“

„Ne, teď už ne,“ zavrtěl hlavou Garraty.

Konverzace utichla. Prošli malou vesničkou s koloniálem a pumpou. Před pumpou seděli na skládacích židličkách dva staříci a sledovali je zapadlýma, plazíma stařeckýma očima. Na schodech koloniálu je mladá žena ukazovala svému malému synkovi. A ze skrytu je toužebně pozorovalo i pár starších děcek, asi tak dvanáctiletých, odhadoval Garraty.

Někteří kluci se začínali dohadovat, kolik už toho ušli. Roznesla se zvěst, že dorazil druhý polopásák, aby sledoval tu šestici v předvoji, která už teď úplně zmizela z dohledu. Někdo hádal, že jdou tak sedm mil v hodině. Někdo tvrdil, že deset. Kdosi jim zcela vážně oznámil, že jeden kluk tam vpředu už nemůže a dostal dvě varování. Garratyho napadlo, že jestli je to pravda, už by ho přece měli dohánět.

Olson dojedl čokoládovou tyčinku, kterou načal hned na hranici, a napil se trochu vody. Několik dalších už taky jedlo, ale Garraty se rozhodl, že počká, dokud opravdu nedostane hlad. Slyšel, že ty koncentráty jsou docela dobré. Dostávají je kosmonauti, když letí do vesmíru.

Krátce po desáté minuli ceduli, na níž stálo LIMESTONE 10 MIL. Garraty si vzpomněl na ten jediný Dlouhý pochod, na který ho kdy táta vzal. Odjeli do Freeportu a sledovali, jak tudy procházejí. Máma jela s nimi. Chodci byli unavení, měli prázdný pohled a sotva vnímali mávání a neustálé volání hurá, jak lidé povzbuzovali svoje favority a ty, na koho vsadili. Táta mu později řekl, že lidé lemovali silnici celou cestu až z Bangoru. Na severu státu to nebylo ještě tak zajímavé a silnici tu přísně střežili vojáci – možná proto, aby Chodci měli klid a mohli se soustředit, jak říkal Barkovitch. Ale čím byli dál, tím se to samozřejmě zlepšovalo.

Když ten rok Chodci procházeli Freeportem, měli už za sebou dvaasedmdesát hodin na silnici. Garratymu bylo tehdy deset a všechno ho to naprosto uchvátilo. Když byli kluci ještě pět mil před městem, promluvil k davu Major. Začal se Soutěží, přešel k Patriotismu a skončil u čehosi zvaného Hrubý národní produkt – Garraty se tomu smál, protože hrubý pro něj tehdy znamenalo jenom něco jako sprostý. Snědl šest párků v rohlíku, a když spatřil Chodce přicházet, počural se do kalhot.

Jeden kluk křičel. To mu utkvělo v paměti nejjasněji. Při každém došlápnutí zařval: Nemůžu. NEMŮŽU. Nemůžu. NEMŮŽU. Ale šel dál. Všichni šli dál a zakrátko prošel kolem obchodu L. L. Bean’s poslední z nich a zmizel z dohledu. Garratyho trochu zklamalo, že na vlastní oči neviděl nikoho vypadnout. Na další Dlouhý pochod už ho nikdy nevzali. Později večer pak Garraty slyšel, jak táta na někoho křičí do telefonu, podobně, jako křičíval, když byl opilý nebo se hádal o politice, a jak na něj máma ze zadního dvorku spiklenecky šeptá, jak ho prosí, ať přestane, ať proboha přestane, než někdo ze spolumajitelů sériové linky zvedne telefon.

Garraty si dal další doušek vody a napadlo ho, jak si asi vede Barkovitch.

Procházeli právě kolem nějakých domů. Rodiny seděly venku na trávníku, usmívaly se, mávaly, popíjely kolu.

„Garraty,“ ozval se McVries. „Hele, koukej támhle.“

Hezká, asi šestnáctiletá dívka v bílé blůzce a červeně kostkovaných kalhotách pod kolena držela velkou ceduli, kde bylo zvýrazňovačem napsáno: JEĎ JEĎ GARRATY ČÍSLO 47 Milujeme tě Rayi, Maine je s tebou.

Garraty cítil, jak se mu dme hruď. Najednou věděl, že zvítězí. Ta neznámá dívka to potvrzovala.

Olson oplzle hvízdl a začal vrážet nataženým ukazováčkem do volně sevřené pěsti druhé ruky. Garratymu to přišlo jako vrchol nechutnosti.

K čertu s radou 13. Garraty přeběhl k okraji silnice. Neznámá se k němu vrhla a začala ho vášnivě líbat. Garraty byl rázem vzrušený. Náruživě jí líbání oplácel. Dívka mu dvakrát lahodně vklouzla jazykem do úst. Takřka mimoděk jí položil ruku na oblý zadek a jemně stiskl.

„Varování! Varování, čtyřicet sedmičko!“

Garraty odstoupil a usmál se. „Díky.“

„Ale… ale jasně!“ Oči jí jen zářily.

Snažil se vymyslet, co ještě říct, vtom však zahlédl, jak voják otevírá pusu k druhému varování. Odklusal zpátky na své místo, kapku zadýchaně, ale s úsměvem. I přesto měl kvůli radě 13 trochu výčitky.

Olson se taky usmíval. „Za tohle bych si nechal dát i tři varování.“

Garraty neodpověděl, ale otočil se a šel pozadu, aby mohl dívce zamávat. Když zmizela z dohledu, otočil se zpátky a pokračoval pevně v chůzi. Bude trvat hodinu, než mu to varování smáznou. Musí si dávat pozor, aby nedostal další. Ale cítil se dobře. Cítil se při síle. Měl pocit, že by došel až na Floridu. Přidal do kroku.

„Rayi.“ McVries se dosud usmíval. „Kam ten spěch?“

Jo, měl pravdu. Rada 6: Zvolna a v klidu dojdeš k cíli. „Díky.“

McVries se usmíval dál. „Moc mi neděkuj. Já mám taky zálusk na vítězství.“

Garraty se po něm znepokojeně ohlédl.

„No, víš co, nejsme tu jak Tři mušketýři. Jseš sice fajn a je evidentní, že po tobě jedou pěkný ženský, ale až se někde složíš, já tě sbírat nepůjdu.“

„Jasně.“ Taky se usmál, ale samotnému mu ten úsměv přišel škrobený.

„Na druhou stranu,“ zapojil se do rozhovoru Baker, „jsme všichni na jedný lodi, tak proč se navzájem trochu nepobavit.“

McVries se usmál. „Jo, proč by ne?“

Měli před sebou stoupání, tak začali šetřit dech na chůzi. V půli kopce si Garraty sundal bundu a přehodil si ji přes rameno. Za chvíli minuli na silnici něčí odhozený svetr. Někdo bude večer hořce litovat, že ho tu nechal, pomyslel si Garraty. Kus před nimi dva z čelních Chodců pomalu ztráceli náskok.

Garraty se soustředil na zvedání a pokládání nohou. Pořád se cítil dobře. Pořád se cítil při síle.

KAPITOLA 2

„Teď tedy máte peníze, Ellen, a ty už vám zůstanou. Ledaže byste snad měla chuť vyměnit je za to, co se skrývá za plentou.“

– Monty Hall

Něco za něco

„Já jsem Harkness. Číslo 49. Ty jsi Garraty, číslo 47, že jo?“

Garraty si Harknesse prohlédl. Nosil brýle a měl vlasy ostříhané na ježka. Obličej zarudlý a upocený. „Jo.“

Harkness držel v ruce zápisník. Poznamenal si Garratyho jméno a číslo. Měl zvláštní, trhavý rukopis, jak za chůze cukal rukou nahoru a dolů. Nechtěně narazil do jistého Collieho Parkera, který mu doporučil, ať kurva čumí na cestu.

„Chci si napsat jméno a číslo úplně všech,“ vysvětlil Harkness. Když zvedl hlavu, dopolední slunce se mu zatřpytilo na sklech brýlí a Garraty musel přimhouřit oči, aby mu viděl do tváře. Bylo 10.30, zbývalo jim 8 mil do Limestonu a pouhé 1,75 míle k překonání rekordu rekordní vzdálenosti uražené kompletním pelotonem Dlouhého pochodu.

„Asi byste rádi věděli, proč si ty jména a čísla píšu,“ prohodil Harkness.

„Protože jsi od Brigády,“ uchechtl se přes rameno Olson.

„Ne, chystám se napsat knihu,“ opáčil Harkness nevzrušeně. „Až to skončí, napíšu o tom knihu.“

Garraty se usmál. „Spíš pokud vyhraješ, napíšeš o tom knihu, ne?“

Harkness pokrčil rameny. „Jo, asi tak. Ale víš co, knížka o Dlouhým pochodu z pohledu člověka, co to zažil na vlastní kůži, mi vydělá hotový jmění.“

McVries vyprskl smíchy. „Jestli vyhraješ, budeš snad mít slušný jmění i bez knížek, ne?“

Harkness se zamračil. „No… asi jo. Ale stejně to podle mě bude sakra zajímavá knížka.“

Šli dál a Harkness sbíral jména a čísla ostatních. Většina mu je prozradila celkem ochotně a utahovala si z něj pro ten chystaný bestseller.

Už urazili šest mil. Proslýchalo se, že to s překonáním rekordu vypadá slibně. Garraty chvíli přemýšlel o tom, proč by se vůbec o překonávání nějakého rekordu měli snažit. Čím rychleji konkurence prořídne, tím větší šance pro ty zbylé. Nakonec dospěl k závěru, že to je nejspíš otázka hrdosti. Také se rozneslo, že se na odpoledne očekávají přívalové deště – někdo si s sebou patrně nesl tranzistorák. Pokud ta zvěst nelhala, pak to nebyly moc dobré zprávy. Časné květnové přívalové deště nebývají z nejteplejších.

Šli dál.

McVries držel pevný krok, hlavu vzhůru a nepatrně pohupoval rukama. Zkusil jít po krajnici, ale po chvíli zápolení s volným štěrkem to vzdal. Zatím nedostal ani jedno varování, a pokud mu batoh způsoboval nějaké nepohodlí, nedával to najevo. Očima bez ustání prohledával obzor. Když míjeli hloučky lidí, mával a usmíval se tenkými rty. Zatím na něm nebyla znát žádná únava.

Baker se loudal vedle, šoural se s pokrčenými koleny a vzdálenost jako by ukusoval jen v okamžicích, kdy jste se nedívali. Lenivě si houpal bundou, usmíval se na ukazující lidi a občas si zahvízdal úryvek té či oné písničky. Garratymu připadalo, že takhle snad vydrží jít navždy.

Olson už tolik nemluvil a každou chvíli prudce ohýbal koleno. Garraty pokaždé zaslechl lupnutí kloubu. Usoudil, že Olson asi začíná tuhnout, že se na něm začíná projevovat těch šest mil chůze. Jednu polní láhev už musel mít skoro prázdnou. Brzy bude potřebovat na malou.

Barkovitch udržoval totéž rozhárané tempo, chvíli šel kus před hlavní skupinou, jako by se snažil dohnat Chodce v čele, pak se zas propadl až ke Stebbinsovi na chvostu. Odmazal si jedno ze tří varování, ale do pěti minut ho měl zpátky. Garraty dospěl k závěru, že se mu zřejmě tam na pokraji nicoty líbí.

Stebbins si dál šel podle svého a sám. Garraty ho zatím neviděl s nikým mluvit. Zajímalo by ho, jestli je Stebbins prostě jen takový samotář, nebo už je unavený. Pořád věřil, že Stebbins odpadne brzy – možná jako první –, ačkoli sám nevěděl, kde se v něm tahle jistota bere. Stebbins si sundal ten starý zelený svetr a poslední chleba si nesl v ruce. Na nikoho se nedíval. Tvář měl jako masku.

Šli.

Silnice se křížila s jinou a policisté zastavili provoz, než všichni Chodci přejdou. Každému Chodci salutovali a pár kluků na ně z bezpečí své nedotknutelnosti na oplátku udělalo dlouhý nos. To se Garratymu nelíbilo. On se na policisty usmál a kývl na pozdrav. Napadlo ho, že je policisté nejspíš mají všechny za blázny.

Auta troubila a jedna žena povykovala na syna. Zaparkovala u silnice a patrně tu čekala, aby se ujistila, že je její syn dosud mezi Chodci.

„Percy! Percy!“

Měl číslo 31. Zčervenal, nepatrně zamával a pak se skloněnou hlavou přidal do kroku. Žena se pokusila vběhnout na silnici. Vojáci na polopásáku ztuhli, ale jeden z policistů ji stačil chytit za ruku a jemně ji zadržet. Pak silnice zatáčela a křižovatka se jim ztratila z dohledu.

Přešli přes dřevěný most, pod nímž bublal potůček. Garraty šel těsně vedle zábradlí, a když se nahnul nad vodu, na kratičký okamžik v ní zahlédl rozmazaný odraz své tváře.

Minuli ceduli, na níž stálo LIMESTONE 7 MIL, a kus dál se nad silnicí třepotal transparent s nápisem LIMESTONE S HRDOSTÍ VÍTÁ ÚČASTNÍKY DLOUHÉHO POCHODU. Garraty si spočítal, že do překonání rekordu jim chybí tak míle.

Pak k nim dozadu pronikla nová zvěst, a tentokrát se týkala jistého Curleyho s číslem 7. Curley dostal křeč do nohy a už si vykoledoval první varování. Garraty trochu zrychlil a srovnal se s McVriesem a Olsonem. „Kde je?“

Olson ukázal palcem na hubeného, vytáhlého kluka v modrých džínách. Curley se zřejmě snažil pěstovat si kotlety, ale moc se mu to nedařilo. Hubenou, vážnou tvář mu teď ovládalo maximální soustředění a upíral pohled na pravou nohu. Snažil se na ni došlapovat jen zlehka. Šel příliš pomalu a bylo mu to vidět na tváři.

„Varování! Varování, sedmičko!“

Curley se začal nutit k větší rychlosti. Byl trochu zadýchaný. Nejspíš stejným dílem strachy jako námahou, pomyslel si Garraty. Úplně přestal vnímat čas. Zapomněl na všechno kromě Curleyho. Sledoval jeho boj a jaksi vzdáleně si uvědomoval, že za hodinu nebo za den může přesně takhle bojovat i on sám.

Byla to ta nejzvláštnější podívaná, jaká se mu kdy naskytla.

Curley se pomalu propadal dozadu a i několik ostatních dostalo varování, než si celá skupina uvědomila, že se podvědomě přizpůsobuje jeho tempu. Což znamenalo, že Curley balancuje na samém okraji.

„Varování! Varování, sedmičko! Třetí varování, sedmičko!“

„Mám křeč v noze!“ vykřikl Curley chraplavě. „To není fér, když má člověk křeč v noze!“

Teď už byl skoro na úrovni Garratyho. Garraty viděl, jak mu stoupá a klesá ohryzek. Curley si zoufale masíroval nohu. A Garraty cítil, jak se od něj šíří vlny paniky, voněla jako zralý, čerstvě rozkrojený citron.

Garraty se pomalu začal dostávat před něj, když Curley náhle zvolal: „Sláva! Už to povoluje!“

Nikdo neřekl ani slovo. Garratym projelo nepřejícné zklamání. Asi to bylo podlé a nesportovní, ale chtěl mít jistotu, že někdo půjde ven před ním. Kdo by si přál vypadnout jako první?

Garratyho hodinky teď ukazovaly pět minut po jedenácté. Při čtyřech mílích v hodině krát dvě hodiny to znamenalo, že už patrně překonali rekord. Brzy budou v Limestonu. Zahlédl, jak si Olson ohýbá nejdřív jedno, pak druhé koleno. Zvědavě to zkusil taky. Kolenní klouby mu slyšitelně zapraskaly a překvapilo ho, jak už mu stačily ztuhnout. Chodidla ho ale zatím nebolela. Aspoň něco.

Minuli mlékařský vůz zaparkovaný u odbočky na úzkou prašnou cestu. Mlékař seděl na kapotě. Dobrosrdečně jim zamával. „Do toho, kluci!“

V Garratym se najednou zvedl vztek. Měl sto chutí se rozkřiknout: Proč radši nezvedneš tu tlustou prdel a nejdeš do toho s náma? Jenže mlékaři bylo přes osmnáct. Vlastně dost možná i přes třicet. Byl starý.

„Tak fajn, všichni, pět minut pauza,“ zavolal zničehonic Olson a pár kluků se zasmálo.

Mlékařský vůz už byl z dohledu. Míjeli teď další silnice, další policisty a další troubící a mávající lidi. Někdo na ně hodil konfety. Garraty si najednou připadal důležitě. Koneckonců „Maine je s ním“.

Curley najednou vykřikl. Garraty se ohlédl přes rameno. Curley stál v předklonu, držel se za nohu a řval. I když to vypadalo neuvěřitelně, pořád ještě šel, ale hrozně pomalu. Příliš pomalu.

V tu chvíli se zpomalilo i všechno ostatní, jako by se to chtělo srovnat s Curleyho chůzí. Vojáci na zádi pomalu jedoucího polopásáku zvedli pušky. Lidé v davu zalapali po dechu, jako by netušili, že to takhle chodí, a Chodci zalapali po dechu, jako by to netušili ani oni, a Garraty zalapal po dechu s nimi, přestože to samozřejmě věděl, všichni to věděli, bylo to tak prosté, Curley musel z kola ven.

Cvakly pojistky na puškách. Kluci kolem Curleyho se rozprchli do stran jako křepelky. Náhle zůstal na prosluněné silnici sám.

„To není fér!“ vykřikl. „To prostě není fér!“

Ostatní kluci mezitím došli do kropenatého stínu pod stromy, někteří se ohlíželi, jiní upírali pohled přímo před sebe, báli se podívat. Garraty se díval. Musel se dívat. Rozptýlené hloučky mávajících diváků ztichly, jako by je někdo jedním zmáčknutím tlačítka vypnul.

„To není –“

Čtyři pušky naráz vystřelily. Velice hlučně. Zvuk duněl do stran jako kulečníkové koule, odrazil se od kopců a valil se zpět.

Curleyho hranatá, uhrovatá hlava zmizela v jediném gejzíru krve, mozku a úlomků lebky. Zbytek těla padl dopředu na bílou čáru jako poštovní pytel.

Takže 99, pomyslel si Garraty. Devětadevadesát láhví stojí pěkně v řadě, až se jedna převrhne, bude po parádě…

Stebbins překročil mrtvé tělo. Noha mu trochu podklouzla v kaluži krve a následující krok po sobě zanechal krvavou stopu jako na fotce z kriminalistického magazínu. Ani nesklonil hlavu, aby se podíval, co z Curleyho zůstalo. Výraz v jeho tváři se nezměnil. Stebbinsi, ty svině, blesklo Garratymu hlavou, ty jsi měl jít ven jako první, copak to nevíš? Pak odvrátil pohled. Nechtěl, aby se mu udělalo špatně. Nechtěl zvracet.

Jedna žena vedle autobusu značky Volkswagen si schovala tvář do dlaní. Z hrdla se jí ozývaly nepřirozené zvuky a Garraty si všiml, že jí vidí pod šaty až na kalhotky. Na modré kalhotky. Nepochopitelně ho to znovu vzrušilo. Jakýsi tlusťoch s plešatou hlavou koukal na Curleyho a freneticky si škrábal bradavici nad uchem. Olízl si široké, tlusté rty a dál se díval a škrábal si bradavici. Vydržel to celou dobu, než k němu Garraty došel.

Šli dál. Garraty se znovu ocitl u Olsona, Bakera a McVriese. Skoro ochranářsky se drželi pořád pohromadě. Všichni se teď dívali přímo před sebe a dávali si pozor, aby se jim do tváře nepromítly žádné emoce. Ozvěna výstřelů jako by dosud visela ve vzduchu. Garraty nemohl vyhnat z hlavy obraz krvavé stopy, kterou po sobě zanechala Stebbinsova teniska. Napadlo ho, jestli po ní zůstávají stopy ještě teď, málem se otočil, aby se podíval, ale pak se napomenul, ať se nechová jako blázen. Ale stejně o tom přemýšlel. Přemýšlel o tom, jestli to Curleyho bolelo. Jestli cítil, jak ho ty kulky zasáhly, nebo byl prostě jednu vteřinu naživu a druhou mrtvý.

Ale pochopitelně, že to bolelo. Bolelo to předtím, tou nejhorší, nejsžíravější bolestí, tím vědomím, že už nebude žádné já a vesmír se tak jako tak povalí dál, nijak nepoškozený, nijak nezasažený.

Doneslo se k nim, že než šel Curley ven, urazili skoro devět mil. Majorovi to prý udělalo ohromnou radost. Garraty si v duchu říkal, jak sakra někdo může vědět, kde právě teď Major je.

Honem se ještě otočil, aby se podíval, co dělají s Curleyho tělem, jenže už mezitím zašli za další zatáčku. Curley se jim ztratil z dohledu.

„Co máš v tom batohu?“ zeptal se zničehonic Baker McVriese. Snažil se o čistě konverzační tón, ale hlas měl pisklavý a řezavý.

„Čistou košili,“ odpověděl McVries. „A pár syrovejch hamburgerů.“

„Syrový hamburgery –“ zašklebil se Olson.

„V syrovým hamburgeru je spousta okamžitý energie,“ prohlásil McVries.

„Tobě asi přeskočilo. Celej se zebliješ.“

McVries se jen usmál.

Garraty trochu zalitoval, že si taky nějaký ten syrový hamburger nevzal. O okamžité energii toho moc nevěděl, ale syrové hamburgery měl rád. Víc než čokoládové tyčinky a koncentráty. Vtom si vzpomněl na své koláčky, ale teď po Curleym neměl moc hlad. Jak vůbec teď po Curleym mohl myslet na syrový hamburger?

Zpráva o tom, že jeden z Chodců už vypadl, se roznesla mezi diváky, a ti začali povzbuzovat ještě hlasitěji. Řídký potlesk praskal jako pražící se kukuřice. Garratyho napadlo, jestli je to ostuda, nechat se takhle zastřelit před lidmi, ale dospěl k závěru, že když na to dojde, je to člověku nejspíš fuk. Zato dojít si na záchod. To bude potíž. Rozhodl se, že na to radši nebude myslet.

Ručičky na hodinkách teď mířily přesně k poledni. Přešli přes rezavý železný most nad hlubokou, suchou roklí a na konci je čekala cedule: VSTUPUJETE ZA HRANICE MĚSTA LIMESTONE – VÍTEJTE, ÚČASTNÍCI DLOUHÉHO POCHODU!

Několik kluků sborově zajásalo, ale Garraty šetřil dech.

Silnice se rozšířila a Chodci se po ní pohodlně roztáhli, skupinky se trochu uvolnily. Koneckonců, Curleyho už měli tři míle za sebou.

Garraty si vyndal koláčky a chvíli otáčel alobal v rukou. Nostalgicky si zavzpomínal na mámu, pak tyhle pocity vyhnal z hlavy. Mámu i Jan uvidí ve Freeportu. Slíbil jim to. Snědl jeden koláček a hned se cítil o něco líp.

„Chceš něco říct?“ oslovil ho McVries.

Garraty zavrtěl hlavou. Dal si lok z polní láhve a zamával na postarší pár, jenž seděl u silnice s malou lepenkovou cedulí GARRATY.

„Vůbec nevím, co budu chtít, jestli vyhraju,“ pokračoval McVries. „Nic vlastně pořádně nepotřebuju. Víš jako, nemám doma starou nemocnou matku ani otce s umělou ledvinou nebo tak. Ani mladšího bráchu, co by pomalu umíral na leukemii!“ Zasmál se a odepnul si vlastní polní láhev.

„Jo, na tom něco je,“ přikývl Garraty.

„Spíš naopak, ne? Celá tahle věc prostě nemá smysl.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ opáčil Garraty sebevědomě. „Kdyby ses měl rozhodovat znova –“

„No jo, jasně, stejně bych to udělal, ale –“

„Hele!“ Kluk před nimi, Pearson, ukázal dopředu. „Chodníky!“

Opravdu, konečně vcházeli do města. Pohledné domy usazené kus od silnice na ně shlížely zpoza svažitých zelených trávníků. Trávníky zaplňovaly davy lidí, kteří mávali a povzbuzovali. Garratymu připadalo, že skoro všichni sedí. Sedí přímo na zemi, na zahradních židličkách jako ti dva staříci před pumpou, sedí na piknikových stolcích. Sedí dokonce i na houpačkách a houpacích pohovkách na verandě. Pocítil bodnutí žárlivého vzteku.

No prosím, klidně se umávejte k smrti. Ať se propadnu, jestli vám to oplatím. Rada 13. Šetři energii, kdykoli to jde.

Ale nakonec usoudil, že se chová hloupě. Lidé si řeknou, že se z něj stává nafoukanec. A Maine je přece s ním. Rozhodl se, že bude mávat všem s cedulí GARRATY. A všem hezkým holkám.

Kolem pravidelně míjely boční a příčné ulice. Sycamore Street a Clark Avenue, Exchange Street a Juniper Lane. Prošli kolem rohového koloniálu s reklamou na pivo Narragansett v okně a kolem jednotkového obchodu olepeného podobiznami Majora.

Chodníky lemovali lidé, ale jen řídce. Celkově to tady Garratyho docela zklamalo. Věděl, že ty opravdové davy teprve přijdou, ale stejně měl pocit, jako když se před ohňostrojem zjistí, že vám zvlhly rachejtle. A chudák Curley přišel i o tohle.

Z jedné boční ulice náhle vyrazil Majorův džíp a srovnal tempo s hlavním pelotonem. Předvoj byl slušný kus vpředu.

Zvedl se mohutný jásot. Major pokýval hlavou, usmál se a zamával davu. Pak udělal hladce vlevo v bok a zasalutoval klukům. Garraty cítil, jak mu po páteři přeběhlo vzrušení. Majorovy brýle se leskly v popoledním slunci.

Major zvedl ke rtům megafon. „Jsem na vás pyšný, chlapci. Pyšný!“

Odkudsi za Garratym se ozval tichý, ale zřetelný hlas: „Leda hovno.“

Garraty otočil hlavu, ale nespatřil za sebou nikoho, jen čtyři nebo pět kluků, kteří Majora upřeně sledovali (jeden si v tu chvíli uvědomil, že salutuje, a bázlivě nechal ruku klesnout), a Stebbinse. Stebbins vypadal, že si Majora vůbec nevšímá.

Džíp odvrčel vpřed. Za okamžik už byl Major zase ten tam.

Kolem půl jedné dorazili do centra Limestonu. Garratyho tohle město vážně zklamalo. Taková díra. Měli tu obchoďák, tři prodejny ojetých aut, McDonalda, Burger Kinga, Pizza Hut, průmyslovou zónu, a to byl celý Limestone.

„Není to moc velký, co?“ prohodil Baker.

Olson se zasmál.

„Mně to přijde jako příjemný místo k bydlení,“ zastal se města Garraty.

„Tak to ať mě Bůh ušetří všech příjemnejch míst k bydlení,“ ozval se McVries, ale s úsměvem.

„Jak je libo,“ opáčil Garraty chabě.

V jednu hodinu už byl Limestone jen vzpomínkou. Asi míli je doprovázel nafoukaný malý kluk v záplatovaných džínových lacláčích, pak si sedl na zem a sledoval, jak se mu ztrácejí.

V krajině se začínalo zvedat čím dál víc kopců. Garraty cítil, jak mu poprvé za den vyráží po těle pot. Košile se mu lepila na záda. Napravo se sbírala bouřková mračna, ale pořád byla dost daleko. Občas zafoukal lehký větřík a trochu je osvěžil.

„Co bude další větší město, Garraty?“ zeptal se McVries.

„Asi Caribou.“ Napadlo ho, jestli už Stebbins snědl ten poslední chleba. Stebbins se mu usadil v hlavě jako úryvek popové písničky, který se vám přehrává pořád a pořád dokola, až máte dojem, že z něj zešílíte. Bylo půl druhé. Dlouhý pochod překonal osmnáctou míli.

„Jak je to daleko?“ Napadlo ho, jestli se taky uvádí rekordní počet mil s jediným vyřazeným Chodcem. Osmnáct mu přišlo jako úctyhodná vzdálenost. Osmnáct mil, na to už mohl být člověk hrdý. Ušel jsem osmnáct mil. Osmnáct.

„Povídám –“ začal netrpělivě McVries.

„Odsud tak třicet mil.“

„Třicet,“ vydechl Pearson. „Proboha.“

„Je to větší město než Limestone,“ dodal Garraty. Bůhvíproč měl pořád nutkání ta města hájit. Snad proto, že tady tolik z těchhle kluků zemře, možná všichni. Pravděpodobně všichni. Jen šest Dlouhých pochodů v dějinách skončilo za hranicí státu Nový Hampshire a jen jediný se dostal až do Massachusetts a odborníci tvrdili, že je to totéž, jako když Hank Aaron trefil sedm set třicet homerunů nebo čeho… prostě rekord, jaký se nikdy nepodaří překonat. Možná tady zemře i on. Možná ano. Ale to je něco jiného. Rodná půda. Pomyslel si, že to by se líbilo Majorovi. „Zemřel na rodné půdě.“

Nahnul si z polní láhve a zjistil, že je prázdná. „Vodu!“ zavolal. „Čtyřicet sedmička žádá o vodu!“

Jeden voják seskočil z polopásáku a donesl mu plnou láhev. Když se otočil, Garraty se dotkl pušky, kterou měl voják přehozenou přes záda. Udělal to nenápadně, ale McVries ho viděl.

„Proč jsi to udělal?“

Garraty se zmateně usmál. „Nevím. Asi něco jako zaklepání na dřevo.“

„Ty jsi zvláštní člověk, Rayi,“ prohodil McVries, pak přidal do kroku, aby dostihl Olsona, a Garraty, ještě zmatenější než prve, osaměl.

Po pravé straně ho minul kluk s číslem 93 – Garraty nevěděl, jak se jmenuje. Upíral pohled pod nohy a rty se mu neslyšně pohybovaly, jak počítal kroky. Nepatrně se potácel.

„Čau,“ pozdravil ho Garraty.

Devadesát trojka nahrbil ramena. V očích měl prázdno, totéž prázdno, jaké se do očí vloudilo Curleymu, když prohrával svůj boj s křečí. Je unavený, blesklo Garratymu hlavou. Ví to a má strach. Najednou se mu zvedl žaludek a chvíli to trvalo, než se znovu zklidnil.

Teď už vedle nich kráčely jejich stíny. Bylo tři čtvrtě na dvě. Devět ráno, chládek a posezení na trávě ve stínu mu připadaly asi tak měsíc v minulosti.

Krátce před druhou přišla nová zvěst. Garraty dostával z první ruky lekci z psychologie šíření drbů. Někdo někde něco zjistil a okamžitě to věděl každý. Zvěsti se nesly od úst k ústům. Vypadá to na déšť. Pravděpodobně bude pršet. Bude pršet, a poměrně brzy. Ten kluk s rádiem povídal, že tu za chvíli máme pořádnej slejvák. Bylo zvláštní, jak zřídka tyhle zvěsti lhaly. A pokud se rozneslo, že někdo zpomaluje, že má někdo potíže, nebyla to lež nikdy.

Tentokrát se rozkřiklo, že číslo 9, Ewing, si nadělal puchýře a dostal už dvě varování. Varování dostávala spousta kluků a už si na to zvykli. S Ewingem to však prý vypadalo zle.

Předal novinu Bakerovi a ten překvapeně vzhlédl. „Ten černoch?“ zeptal se. „Černej až domodra?“

Garraty odpověděl, že neví, jestli je Ewing černoch, nebo běloch.

„Jo, je to černoch,“ přisvědčil Pearson. Ukázal na Ewinga. Garraty na jeho tmavé pleti spatřil drobné drahokamy lesklého potu. Skoro s hrůzou si všiml, že Ewing má na nohou tenisky.

Rada 3: Nenoste, opakuji, nenoste tenisky. Z ničeho nedostanete při Dlouhém pochodu puchýře tak rychle jako z tenisek.

„Jel s náma,“ řekl Baker. „Je z Texasu.“

Baker zrychlil, až se dostal k Ewingovi. Poměrně dlouho se s ním o něčem vybavoval. Pak klesl zpátky dozadu, pomalu, aby se sám vyhnul varování. V obličeji byl bledý. „Puchýře se mu nadělaly asi před dvěma mílema. V Limestonu mu začaly praskat. Od tý doby jde v tom hnisu.“

Všichni mlčky poslouchali. Garraty si znovu vzpomněl na Stebbinse. Stebbins jde taky v teniskách. Možná už teď taky zápolí s puchýři.

„Varování! Varování, devítko! Tohle je třetí varování, devítko!“

Vojáci Ewinga pozorně sledovali. Stejně tak Chodci. Ewing se dostal do středu pozornosti. Záda jeho trička, proti černé pleti nezvykle bílého, vyplňoval uprostřed zašedlý flek potu. Garraty viděl, jak se mu za chůze chvějí na zádech mohutné svaly. Svaly, že by vydržely celé dny, a přece Baker povídal, že jde v hnisu. Puchýře a křeče. Garraty se oklepal. Náhlá smrt. Ani takové svaly, ani takový trénink nedokázaly zastavit puchýře a křeče. Na co proboha Ewing myslel, když si tenisky obouval?

Připojil se k nim Barkovitch. I on sledoval Ewinga. „Puchejře!“ Z jeho úst to znělo, jako by Ewingova matka byla štětka. „Co taky můžete čekat od pitomýho negra? To mi řekněte.“

„Odprejskni, nebo ti jednu vrazím,“ řekl mu Baker nevzrušeně.

„To je proti pravidlům,“ odsekl Barkovitch s ušklíbnutím. „Na to nezapomínej, frajere.“ Ale odprejsknul. Jako by s sebou odnesl obláček jedu.

Ze dvou hodin bylo půl třetí. Stíny se prodlužovaly. Stoupali do táhlého kopce a za hřebenem, v dálce v modrém oparu, viděl Garraty nízké hory. Bouřková mračna na západě o něco ztmavla a vánek zesílil, až z něj naskakovala husí kůže, když se opřel do zpoceného těla.

Bláznivě na ně povykovala skupinka chlapů srocených kolem forda pick-upu s přívěsem. Byli namol. Všichni jim na oplátku zamávali, dokonce i Ewing. Byli to první diváci od toho namyšleného malého kluka v záplatovaných lacláčích.

Garraty si bez čtení etikety otevřel jednu tubu s koncentrátem a snědl ji. Chutnala tak trochu po vepřovém. Představil si McVriesovy hamburgery. Představil si veliký čokoládový dort s třešničkou. Představil si lívance. Bůhvíproč měl chuť na studené lívance namazané jablečnou marmeládou. Studený oběd, který jim máma chystala pokaždé, když s tátou v listopadu vyráželi na lov.

Asi o deset minut později to Ewing koupil.

Když naposledy zpomalil pod povolenou rychlost, držel se uprostřed hloučku kluků. Možná si myslel, že ho budou chránit. Vojáci ale odvedli dobrou práci. Vojáci byli profíci. Odehnali ostatní kluky stranou. Odvlekli Ewinga ke krajnici. Ewing kladl odpor, ale nijak velký. Jeden voják mu zkroutil ruce za záda, druhý mu přiložil pušku k hlavě a zastřelil ho. Jedna noha křečovitě vykopla.

„Teče z něj stejná krev jako z kohokoli jinýho,“ poznamenal McVries. V tichosti po výstřelu zazněla jeho slova velice hlasitě. Nadskočil mu ohryzek a v krku mu mlasklo.

Takže dva byli venku. Tím se neznatelně zvětšovaly šance ostatních. Rozproudil se tlumený hovor a Garratyho znovu napadlo, co asi dělají s mrtvými těly.

Moc o všem přemejšlíš! okřikl se v duchu.

A uvědomil si, že je unavený.

Část druhá

PO CESTĚ

KAPITOLA 3

„Budete mít třicet vteřin a prosím nezapomeňte, že musíte odpovědět formou otázky.“

– Art Fleming

Riskuj!

Když na silnici dopadly první kapky, velké, tmavé a kulaté, byly už tři hodiny. Nebe nad hlavou bylo potrhané a černé, rozbouřené a úchvatné. Kdesi nad mraky tleskal rukama hrom. Kus před nimi sklouzl k zemi modrý rozeklaný blesk.

Krátce poté, co šel Ewing z kola ven, si Garraty oblékl bundu, teď si ji zapnul a zvedl si límec. Harkness, budoucí spisovatel, si pečlivě uklidil zápisník do batůžku. Barkovitch si nasadil žlutý vinylový klobouk do deště. Neuvěřitelně se mu tím proměnila celá tvář, i když by se ta proměna dala asi těžko popsat. Vykukoval zpod klobouku jako sveřepý strážce majáku.

Ozvalo se hrozivé zahřmění. „A je to tady!“ zvolal Olson.

Spustil se liják. Prvních pár okamžiků Garratymu dokonce připadalo, jako by se ocitl odříznutý za rozvlněným sprchovým závěsem. Déšť ho okamžitě promáčel až na kůži. Z vlasů měl zplihlý nasáklý hadr. S úsměvem nastavil obličej kapkám. Napadlo ho, jestli je vojáci dokážou sledovat. Jestli by se třeba nedalo –

Než však tu myšlenku stačil dokončit, první mocný nápor trochu odezněl a on znovu viděl. Ohlédl se přes rameno na Stebbinse. Stebbins šel s nahrbenými zády, ruce složené na břiše a Garratymu v první chvíli blesklo hlavou, že má žaludeční křeče. Na okamžik se ho zmocnila panika, nijak nepodobná tomu, co cítil, když to koupili Curley a Ewing. Už si nepřál, aby Stebbins vypadl takhle brzy.

Pak ovšem spatřil, že si Stebbins jen chrání poslední půlku svého chleba, a s úlevou se otočil zpátky dopředu. Usoudil, že Stebbinsova máma musí být pěkná husa, když mu ty chleby do něčeho nezabalila, aby mu nezmokly.

Ozývalo se pronikavé dunění hromů, dělostřelecké manévry v nebi. Garratymu se úžasně zvedla nálada, připadalo mu, že mu déšť smyl z těla společně s potem i trochu únavy. Pak přišel další ostrý nápor hustého lijáku, který nakonec zmírnil do stejnoměrného mrholení. Vpředu se mraky začínaly trhat.

Vedle něj teď šel Pearson. Popotahoval si džíny. Byly na jeho postavu trochu moc velké a pořád mu sjížděly. Na nose mu seděly brýle s obroučkami z rohoviny a čočkami jako dna láhví od koly, a teď si je sundal a začal je čistit cípem košile. Slabozrace, bezbranně u toho mžoural jako většina lidí s hodně špatným zrakem, když si sundají brýle. „Příjemná sprška, co, Garraty?“

Garraty přikývl. Vepředu McVries právě močil. Šel pozadu a v ohleduplné vzdálenosti od ostatních kropil krajnici.

Garraty se ohlédl na vojáky. Byli pochopitelně taky promáčení, ale pokud jim to vadilo, nedávali to na sobě znát. Tváře měli jako z kamene. Napadlo ho, jaké to asi je, jen tak někoho zastřelit. Jestli jim to dodává pocit moci. Vzpomněl si na tu holku s cedulí, na to, jak ho líbala, jak ji chytil za zadek. Jak pod látkou cítil hladké kalhotky. Tohle dodávalo pocit moci jemu.

„Ten týpek vzadu toho moc nenakecá, co?“ ozval se najednou Baker. Ukázal palcem na Stebbinse. Stebbinsovy tmavočervené kalhoty se změnily skoro v černé, jak byly promáčené.

„Ne. To nenakecá.“

McVries si vykoledoval varování, protože příliš zpomalil, když si zapínal poklopec. Dohnali ho a Baker ještě jednou zopakoval to o Stebbinsovi.

„Tak je prostě samotář, a co?“ opáčil McVries a pokrčil rameny. „Podle mě –“

„Ty vole,“ vložil se mezi ně Olson. Už poměrně dlouho nepromluvil a hlas mu teď zněl nějak divně. „Mám takovej zvláštní pocit v nohou.“

Garraty si ho pozorně prohlédl a všiml si, že se mu v očích pomalu usídluje panika. Onen chvástavý pohled byl nadobro pryč. „Jak zvláštní?“ zeptal se.

„Jako kdyby mi všechny svaly tak jako… ochabovaly.“

„Klid,“ ozval se McVries. „To jsem měl před pár hodinama taky. Za chvíli to přejde.“

V Olsonových očích se objevila úleva. „Fakt?“

„Jo, fakt.“

Olson už nic neodpověděl, ale rty se mu hýbaly. Garraty si chvíli myslel, že se modlí, ale pak pochopil, že jen počítá kroky.

Zničehonic zarachotily dva výstřely. Pak zasténání a třetí výstřel.

Zvedli hlavu a spatřili v kaluži na břiše ležet kluka v modrém svetru a špinavých bílých pumpkách. Zula se mu jedna bota. Garraty si všiml, že má bílé sportovní ponožky. Rada 12 je doporučovala.

Garraty překročil bezvládné tělo, snažil se nedívat po dírách. Doneslo se jim, že ten kluk zemřel na zpomalení. Žádné puchýře ani křeč, prostě jen mockrát příliš zpomalil a musel ven.

Garraty neznal jeho jméno ani číslo. Předpokládal, že i to se k němu donese, ale nedoneslo. Nejspíš to nevěděl nikdo. Asi to byl stejný samotář jako Stebbins.

Už za sebou měli pětadvacet mil Dlouhého pochodu. Scenerie se rozplizla do nekonečné nástěnné malby lesů a polí, občas přerušovaných nějakým tím domem nebo křižovatkou, kde i v polevujícím mrholení postávali lidé a mávali a povzbuzovali. Ztuhle tu stála jedna stará paní s černým deštníkem, která ani nemávala, ani nic neříkala, ani se nesmála. Jen pronikavým zrakem sledovala, jak ji míjejí. Nebyla v ní jediná známka života, vůbec se nehýbala, jen větřík si pohrával s lemem jejích černých šatů. Na prostředníčku pravé ruky měla velký prsten s fialovým kamenem. Kolem krku jí visel zašlý medailonek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlouhý pochod.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.