Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sandie Jonesová

Matčina hra

Z anglického originálu The Other Woman vydaného nakladatelstvím Pan Macmillan v roce 2018 přeložila Michaela Martinová.
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Sazba, grafická úprava a obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Monika Straková
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7317. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 352 stran
Vytiskl FINIDR.

Copyright © Sandie Jones 2018
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
Translation © Michaela Martinová, 2019

ISBN 978-80-271-0452-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-0398-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-2188-5 (print)

PRO IVY ROLPHOVOU
Moji chůvu, která mě vždycky podporovala, abych byla tím, kým chci.

PROLOG

Ve svatebních šatech vypadá nádherně. Dokonale jí sedí a jsou přesně takové, jaké si v mých představách vybrala: elegantní, decentní a jedinečné – prostě jako ona. Srdce mi usedá, když mi dojde, že se svého velkého dne nikdy nedočká. Ona to však ještě vědět nemusí.

Myslím na hosty, kteří nikdy nepřijdou, na prázdné rámečky bez fotografií, první společný tanec, jehož tóny nikdo neuslyší, dort, který nikdo neokusí, a cítím, že moje odhodlání slábne. Zarazím se. Na pochybnosti teď není čas.

Ještě mě čeká spousta práce, ještě musím způsobit tolik bolesti, ale nenechám se odradit. Jednou už jsem selhala, ale tentokrát to nedopustím.

V sázce je příliš mnoho.

KAPITOLA 1

Když jsem Adama poprvé spatřila v přeplněném baru hotelu Grosvenor v Londýně, nebylo toho až na určitý nedostatek soucitu mnoho, co by se mi na něm nelíbilo. Právě jsem absolvovala neuvěřitelně nudnou konferenci o budoucnosti náboru zaměstnanců a potřebovala jsem si dát skleničku o moc víc, než si on i barman vůbec dokázali představit.

Stála jsem u baru snad už celou věčnost a teatrálně mávala zmuchlanou desetilibrovou bankovkou, když vtom se těsně kolem mě protlačil dopředu tmavovlasý muž s kreditní kartou v ruce. „Hej, tady, kámo!“ zvolal zvučným hlasem.

„Ehm, dovolte,“ řekla jsem o něco hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. „Myslím, že jsem tady byla dřív.“

Pokrčil rameny a usmál se. „Promiňte, ale čekám už moc dlouho.“

Zůstala jsem stát jako opařená a s otevřenou pusou pozorovala, jak si s barmanem vyměnil chápavé pokývnutí hlavy, a aniž by řekl jediné slovo, přistála před ním lahev piva Peroni.

„Neuvěřitelné,“ pronesla jsem neslyšně, když mě přelétl očima. Znovu se usmál tím svým úsměvem a obrátil se k zástupu chlapů, kteří se tlačili vedle něho, aby se zeptal, co jim má objednat.

„To si snad ze mě děláte srandu,“ zaúpěla jsem a složila hlavu do dlaní. Byla jsem si jistá, že se ještě pořádně načekám, než na mě přijde řada.

„Co si dáte?“ zeptal se mě muž za barem. „Ten chlápek támhle vás tipuje na rosé, ale já se vsadím, že to bude spíš gin s tonikem.“

Proti své vůli jsem se musela usmát. „I když bych mu ráda dokázala, že se mýlí, obávám se, že sklenka rosé by mi skutečně přišla vhod, prosím.“

Když postavil víno přede mě, chtěla jsem mu podat desetilibrovku, ale zavrtěl hlavou. „Není třeba,“ řekl. „Přijměte ji, prosím, i s poklonou, od toho muže, co vás předběhl.“

Nevěděla jsem, koho v tu chvíli miluji víc: jestli barmana, který by dle mého mínění měl být povýšen na hlavního sommeliera, nebo toho milého chlapíka, který se na mě usmíval z druhé strany baru. Ach, jakou sílu má doušek vychlazeného růžového vína.

Moje tvář získala stejnou barvu, když jsem pozvedla sklenku směrem k neznámému a zamířila ke kolegům z konference shromážděným v rohu místnosti. Každý z nich držel v ruce oblíbený alkoholický nápoj. Ještě před sedmi hodinami jsme se navzájem neznali, takže jsme se shodli na tom, že si každý dá k pití, co se mu zlíbí, a nebude se ohlížet na ostatní.

Pan Peroni očividně nemá se svými známými stejnou dohodu, pomyslela jsem si, když jsem vzhlédla a všimla si, že svoji objednávku ještě stále nedokončil.

Usrkla jsem si vína a uslyšela, jak mi moje chuťové pohárky děkují za to, jak je chladná tekutina škádlí, než vklouzne do hrdla. Co je na prvním ochutnání tak neopakovatelného? Občas zjišťuju, že se snažím první doušek co nejvíc protáhnout, jen abych o tenhle pocit nepřišla.

Teď nejspíš zním jako náruživý alkoholik, ale ve skutečnosti piju jenom o víkendu a otravných jednotvárných středách, kdy musím strávit celý den se dvěma sty dalšími zaměstnanci z oddělení lidských zdrojů. Během přednášky nazvané „Nikdo nás nemá rád, ale nám je to jedno“ nám sdělili užitečnou informaci. Nedávný průzkum prý odhalil, že se z náborových konzultantů rychle stává ta nejnenáviděnější profese hned po realitních makléřích. Přála bych si, abych se mohla postavit našim nepřátelům na odpor a dokázat jim, že nejsme všichni neetičtí obchodníci postrádající jakoukoli morálku. Když se však rozhlédnu okolo po těch neomalených, hlasitých, rádoby městských chlapcích s vlasy uhlazenými dozadu a neupřímným výrazem ve tváři, musím zvednout ruce na znamení porážky.

Ačkoli už jsem se dneska na našem „fóru“ představila, když jsem se blížila k té rozdováděné skupince, cítila jsem potřebu udělat to ještě jednou.

„Ahoj, já jsem Emily,“ oznámila jsem neohrabaně chlapovi stojícímu na okraji hloučku. Ne že bych o rozhovor s ním nějak zvlášť stála, ale jestliže jsem chtěla dopít svoje víno, aniž by na mě ostatní hleděli jako na úplného asociála, s někým jsem se bavit musela. „Jsem konzultantka u Faulknera,“ pokračovala jsem.

Podala jsem mu ruku a on ji přijal, načež mi s ní potřásl lehce teritoriálním způsobem. Jako by mi tím naznačoval „Tady panuju já, jsi v mém rajonu,“ třebaže jsme předtím strávili celý den tím, že jsme se učili pravý opak.

„Buďte otevření. Buďte přístupní,“ nabádal nás přednášející číslo dva. „Zaměstnavatelé a zaměstnanci chtějí jednat s přátelskou tváří. Musí cítit, že vám mohou důvěřovat. Že pracujete pro ně, a ne naopak. Ať jsou to oni, kdo si diktuje podmínky, ne vy. Odsuňte stranou svoji raněnou pýchu. Je třeba vyhodnotit každou situaci individuálně a odpovídajícím způsobem na ni zareagovat.“

Vždycky jsem byla hrdá na to, že přesně tohle dělám, což je taky důvod, proč jsem už sedm měsíců v řadě u Faulknera nejlepším konzultantem. Osobně jsem byla pravým opakem Emily, jakou lidé očekávali: upřímná, ohleduplná a znuděná plněním cílů. Dokud jsem měla dost na to, abych zaplatila za nájem, jídlo a topení, byla jsem spokojená. Na papíře však bylo všechno jinak. Klienti chtěli jednat jedině se mnou a uzavřela jsem víc nových kontraktů než kdo jiný z celé sítě našich pěti kanceláří. Provize se jenom hrnuly. Možná že já jsem měla stát na tom pódiu, abych je naučila, jak se to má dělat správně.

Muž z neznámé agentury v Leigh-on-Sea učinil vlažný pokus vtáhnout mě do davu. Nikdo se nepředstavil a raději mě místo toho sjeli pohledem od hlavy až k patě, jako by ženskou viděli poprvé v životě. Jeden z nich dokonce potřásl hlavou a pomalu hvízdnul. S opovržením jsem se na něj zadívala, než jsem si uvědomila, že je to Ivor, obtloustlý holohlavý ředitel malého podniku v Balhamu, s nímž jsem bohužel byla ve dvojici při praktickém cvičení těsně před obědem. Z jeho dechu bylo cítit kari, které si dal předešlý den k večeři. Představovala jsem si, jak ho nedočkavě zhltnul přímo z alobalové misky na klíně.

„Prodej mi tohle pero,“ vyštěkl během hry „Jak prodat sníh eskymákovi“. Do vzduchu se vznesly výpary zvětralé kurkumy a já jsem znechuceně nakrčila nos. Vzala jsem si od něho naprosto obyčejně vyhlížející pero značky Bic a začala jsem vyjmenovávat jeho nesporné klady: kvalitní plastové pouzdro, jemný hrot, tok inkoustu. Zdaleka ne poprvé jsem přemýšlela, k čemu tohle všechno vlastně je. Můj šéf Nathan však trval na tom, že tyto konference jsou pro nás dobré, protože nás udržují ve střehu.

Jestli si myslel, že mě nové a vzrušující způsoby jak dělat obchod nadchnou a motivují, vsadil na špatného koně. Navíc mě tedy spárovali s opravdu příšerným mužem.

Dál jsem se rozplývala nad vlastnostmi pera, ale když jsem vzhlédla, zjistila jsem, že se Ivor vůbec nenamáhá dívat se na nástroj v mé ruce. Místo toho upřeně zíral na náznak výstřihu za ním.

„Ehm,“ odkašlala jsem si ve snaze přitáhnout jeho pozornost zpět k zadanému úkolu, ale on se jen mírně pousmál a dál se oddával svým vlastním představám. Instinktivně jsem si přitáhla klopy halenky k sobě a zalitovala rozhodnutí vzít si na sebe cokoli jiného než rolák.

Jeho slídivá malá očka na mně teď spočinula znovu. „Emma, že?“ řekl a vykročil dopředu. Podívala jsem se na visačku se jménem upevněnou na svém levém ňadru, abych ji překontrolovala.

„E-mi-ly,“ hláskovala jsem, jako bych mluvila s batoletem. „Jmenuju se E-mi-ly.“

„Emma, Emily, to je jedno.“

„Ne, to tedy není.“

„Dneska dopoledne jsme byli spolu na praktická cvičení,“ oznámil hrdě ostatním mužským stojícím okolo. „Parádně jsme si to užili, že jo, Em?“

Při jeho slovech mi naskočila husí kůže.

„Jmenuju se E-mi-ly, ne Em,“ zopakovala jsem rozčileně. „A nemyslím si, že by nám to spolu šlo nějak výjimečně dobře, to opravdu ne.“

„Ale no tak,“ řekl a rozhlédl se kolem. Výraz v jeho tváři přitom prozrazoval, že si ve skutečnosti není sám sebou tak jistý, jak by se mohlo zdát. „Byli jsme dobrý tým, muselas to cítit stejně.“ Oplatila jsem mu prázdným pohledem. Nedostávalo se mi slov, a i kdybych nějakou vhodnou odpověď vymyslela, nehodlala jsem na něho plýtvat dechem. Zakroutila jsem hlavou, protože zbytek skupinky rozpačitě zíral do země. Jakmile se otočím na podpatku, budou ho bez pochyby plácat po rameni a chválit ho za dobře odvedenou práci.

Zamířila jsem i se svou zpola vypitou sklenkou do prostoru v zadní části přeplněného baru. Stála jsem tam ani ne dvě minuty, když jsem si uvědomila, proč tu nikdo jiný není. Každou chvíli mě totiž někdo z obsluhujícího personálu udeřil do zad kostnatým loktem nebo mě odstrčil z cesty ramenem, jak spěchal vyzvednout nové drinky či vrátit prázdné skleničky. „Tohle je náš prostor,“ vyštěkla mladá dívka, špičatý obličej ztrhaný únavou. „Tak se tady laskavě nepleťte.“

„Prosím,“ dodala jsem polohlasně, ale ona měla na práci daleko důležitější věci než zůstat stát na místě tak dlouho, aby mě slyšela. Přesto jsem se o kousek posunula, abych nestála v „jejím prostoru“, a zalovila jsem v kabelce po telefonu. Ve skleničce mi zbývalo na tři usrknutí nebo jeden velký hlt vína. Maximálně čtyři minuty a vyrazím domů.

Kradmo jsem projížděla svoji e-mailovou schránku a doufala, že a) mě nikdo nebude otravovat a b) to bude vypadat, že na někoho čekám. Přemýšlela jsem, co jsme dělali před vynálezem mobilních telefonů a jejich dalekosáhlých informačních kanálů. Stála bych tady a studovala noviny Financial Times nebo, ještě lépe, přiměla bych se navázat konverzaci s někým, z koho by se mohl vyklubat někdo zajímavý? Tak či onak bych nakonec byla určitě lépe informovaná než teď, tak proč se tedy přihlašuji na Twitter, abych viděla, co právě dělá Kim Kardashianová?

V duchu jsem zaúpěla, když jsem zaslechla, jak někdo volá: „Emily, dala byste si ještě skleničku?“ To jako vážně? On snad tu narážku nepochopil? Podívala jsem se na Ivora, ale ten byl zabraný do rozhovoru. Nenápadně jsem se rozhlédla kolem v rozpacích, že by osoba, která mě oslovila, mohla zpozorovat můj zmatek. Očima jsem letmo spočinula na panu Peronim, který v širokém úsměvu odhalil rovné bílé zuby. Sama pro sebe jsem se usmála, když jsem si vzpomněla na máminu dřívější radu. „Všechno je to o zubech, Emily,“ prohlásila poté, co se setkala s mým posledním přítelem Tomem. „Vždycky můžeš důvěřovat muži s pěknými zuby.“ To jo – a podívej se, jak to dopadlo.

Já sama jsem přikládala větší význam tomu, jestli jim úsměv dosáhl až k očím, a u tohoto chlapíka, jak jsem si stačila všimnout, tomu tak rozhodně bylo. V duchu už jsem ho svlékala, aniž bych si vůbec uvědomila, že to dělám, a zaznamenala jsem, že jeho tmavý oblek, bílá košile a lehce povolená kravata zahalují dobře stavěné tělo. Představovala jsem si jeho široká ramena pevně usazená na silných zádech, která postupně přecházela v úzký pas. Tvar trojúhelníku. Nebo možná ne. Je těžké říct, co všechno takový oblek skrývá. Mohl by halit spoustu nedostatků. Doufala jsem však, že můj odhad je správný.

Upřeně mě pozoroval a přitom si odhrnoval vlasy na stranu. Polilo mě horko. Věnovala jsem mu slabý úsměv, pak jsem se otočila a dál pátrala po hlase.

„Znamená to ano, nebo ne?“ ozvalo se znovu, tentokrát blíž. Pan Peroni se přemístil tak, že byl teď mým „sousedem ob jedny dveře“, jak se v Anglii říká. Divný výraz, pomyslela jsem si pro sebe, aniž bych vnímala skutečnost, že teď už stojí přímo vedle mě. Můžete snad mít i souseda ob dvoje nebo ob troje dveře? přemítala jsem.

„Kolik už jste toho vypila?“ Zasmál se, protože jsem na něj dál bezvýrazně zírala. Přesto jsem si stačila všimnout, že takhle zblízka je ve skutečnosti vyšší, než jsem si myslela.

„Promiňte, zdálo se mi, že někdo volal moje jméno,“ odpověděla jsem.

„Ten někdo jsem byl já, Adam,“ vysvětlil.

„Aha. Emily,“ řekla jsem a vrazila jsem mu ruku, která se mi okamžitě začala samou nervozitou potit. „Já jsem Emily.“

„Já vím. Máte to napsané docela velkými písmeny přes celý hrudník.“

Podívala jsem se dolů a zrudla jsem. „Tak teď už je asi pozdě na to hrát nějaké hry a předstírat nezájem, hm?“

S nezbednými ohníčky v očích naklonil hlavu ke straně. „Kdo tvrdil, že si hrajeme?“

Neměla jsem ani ponětí, jestli jde o hru, nebo ne. Flirtování nikdy nebylo mojí silnou stránkou. Nevěděla bych, kde začít, takže jestli vážně hrál nějakou hru, hrál ji sám.

„Takže jak je to s tou jmenovkou?“ zeptal se pan Peroni alias Adam tak koketně, jak se jen muž může ptát.

„Účastním se jedné elitní konference,“ řekla jsem daleko troufaleji, než jsem se cítila.

„Opravdu?“ Usmál se.

Přikývla jsem. „Měl byste vědět, že v naší branži patřím k nejlepším. Jsem taková třešnička na dortu.“

„No teda!“ Zakřenil se. „To znamená, že jste součástí toho semináře prodejců toaletního papíru? Všiml jsem si té cedule, když jsem vcházel dovnitř.“

Potlačila jsem úsměv. „Ve skutečnosti se jedná o tajné setkání agentů MI5,“ zašeptala jsem a spiklenecky se rozhlédla kolem.

„A proto vám napsali jméno přes celou hruď, ano? Aby si byli jistí, že nikdo nepřijde na to, kdo ve skutečnosti jste.“

Snažila jsem se udržet vážnou tvář, ale v koutcích úst mi cukalo. „Tohle je moje krycí jméno,“ prozradila jsem mu a poklepala na plastovou kartičku. „Můj pseudonym pro tuhle konferenci.“

„Chápu, agentko Emily,“ řekl, vyhrnul si rukáv a promluvil do svých hodinek. „Takže ten gentleman stojící na pozici tří hodin je také agent?“ Čekal, jestli se chytím, ale já jsem ani nevěděla, kam se mám podívat. Otáčela jsem se všemi směry a zoufale se snažila najít na svém vnitřním kompasu pozici tří hodin. Zasmál se, chytil mě za ramena a otočil mě čelem k Ivorovi. Ten divoce gestikuloval směrem ke svému mužskému kolegovi, zatímco roztouženě zíral na ženu oblečenou v přiléhavých kožených kalhotách, která stála za ním. Ta si, naštěstí pro ni, nebyla vědoma skutečnosti, že ji hltá pohledem. Bezděčně jsem se zachvěla.

„Nikoli,“ odpověděla jsem s dlaní přiloženou k uchu. „Ten muž není ani agent, ani gentleman.“

Adam se zasmál, když viděl, že jsem přistoupila na jeho hru. „Můžeme ho tedy klasifikovat jako nepřítele?“

„Souhlasím. Můžete ho sejmout, jestli chcete.“

Přimhouřil oči ve snaze přečíst pachatelovo jméno na kartičce. „Ivor?“ ujišťoval se.

Přikývla jsem.

„Ivor Biggun?“ Podíval se na mě a čekal na reakci. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že naráží na jednoho britského muzikanta, známého svými oplzlými písničkami. Vlastně mi to trvalo dost dlouho a on tam celou tu dobu jen tak stál a upřeně mě pozoroval.

KAPITOLA 2

Nehledala jsem přítele. Dokud se neobjevil Adam, ani jsem netušila, že bych nějakého chtěla. S mojí spolubydlící Pippou jsme si žily v blažené spokojenosti, chodily do práce a z práce, jedly večeři na podnose v obýváku, a pak se cpaly čokoládou při sledování jedné epizody Útěku z vězení za druhou. Těch pár krátkých hodin mi vždycky připadá jako nebe na zemi, jenomže potom si ráno stoupnu na váhu a s nadávkami zjistím, že jsem nabrala čtyři kila zimních tukových zásob. Každý rok je to stejné a vůbec tomu nepomáhá skutečnost, že do tělocvičny nezajdu, jak je týden dlouhý, ačkoli za ni platím sedmdesát dva liber měsíčně. Už nedopnu džíny velikosti dvanáct, které jsem nosila loni v létě, ale než bych si koupila velikost čtrnáct, raději šmejdím po obchodech a hledám větší dvanáctku, do níž bych se nasoukala. Strávila jsem celé léto „popíráním skutečnosti“ a stále si nalhávala, že mi slibované babí léto přinese novou motivaci.

Občas, většinou kolem výplaty, si vyrazím ven, ale už to není, co to bývalo. Možná je to tím, že stárnu, nebo všichni ostatní mládnou, ale už nevidím žádný přínos v tom stát v přeplněné hospodě, kde si musíte prorazit cestu k baru pokaždé, když si chcete dát něco k pití. Pippa mě, kopající a vřískající, několikrát vytáhla na koncert, ale bohužel ne do O2 arény. Dává přednost sklepním klubům, kde sebou kapely, s jejichž členy většinou nejspíš spala, mlátí o pódium a nabádají k tomu samému i obecenstvo. Já postávám úplně sama někde vzadu a potají si do sluchátek na plné pecky pouštím Největší hity z muzikálů.

Díky bohu za Seba, mého nejlepšího přítele a mužskou verzi mě samé. Kdybych si myslela, že existuje sebemenší naděje obrátit ho na svou víru, už bych se za něho dávno provdala. Takhle se bohužel musím smířit s večery strávenými ve zvukotěsné kabině na karaoke, kde soutěžíme, kdo z nás líp zazpívá píseň z muzikálu Bídníci. Potkali jsme se v mém „kadeřnickém období“, jak říká Seb. Práce sekretářky už jsem měla po krk, a tak jsem se zapsala na večerní kurz pro kadeřnice a kosmetičky. Zřejmě jsem si představovala, že se ze mě stane ženská obdoba Nickyho Clarka, otevřu si vlastní salon uprostřed Mayfairu, kde si budou moji hvězdní klienti zamlouvat termín měsíce dopředu, aby se na ně vůbec dostala řada. Namísto toho jsem strávila tři měsíce zametáním vlasů a na rukou se mi ze žíravého šamponu udělal ekzém. Mívala jsem tyhle nedopečené nápady a po hlavě se hrnula do jejich realizace, ale pokaždé jsem se nechala oklamat jejich velkolepostí. Jako tenkrát, když jsem se zapsala na kurz ručních prací pořádaný místní univerzitou. Nikdy jsem neměla v úmyslu naučit se šít úhledné polštářky nebo trávit hodiny drhnutím pěti vrstev matného nátěru ze staré komody. Ne, chtěla jsem se stát novou Kelly Hoppenovou a vyhnout se té dřině a přípravným pracím, které osvojování nových dovedností obnášelo. Měla jsem namířeno přímo do New Yorku, kde by mi okamžitě svěřili návrh interiéru obrovského loftu pro Chandlera z Přátel. Netřeba dodávat, že polštářky zůstaly navždy nedokončené a všechny vzorky tapet a vzorníky látek, které jsem si obstarala, už nikdy nespatřily světlo světa.

Seb zažil přinejmenším čtyři přerody mojí kariéry. Při každém z nich byl nadšený jako malé dítě a ujišťoval mě, že jsem pro danou práci „jako stvořená“. Ale jak jednotlivé fáze přicházely a zase pomíjely a já bědovala na gauči, jak jsem k ničemu, stejně tak mě uklidňoval, že to pro mě stejně nebylo to pravé ořechové. Ale teď jsem konečně našla svoje poslání. Přišlo to trošku později, než jsem plánovala, ale prodávat lidi je pro mě to pravé. Vím, co dělám, a jsem v tom dobrá.

„Takže je to analytický IT analytik?“ zopakoval Seb podezřívavě, když jsme spolu následujícího dne seděli v parku na Soho Square a dělili se o sendvič a misku salátu z M&S. „Ať už to znamená cokoli.“

Nadšeně jsem přikývla, ale v duchu jsem si pokládala stejnou otázku. Umísťovala jsem skutečné lidi na skutečné pracovní pozice: prodavače do obchodů, sekretářky do kanceláří, zubní asistenty do zubních ordinací. IT sektor je zbrusu nový, monstrózní průmysl, který u Faulknera raději přenecháváme specialistům.

„No, tak to bude asi veselá kopa,“ prohlásil Seb a zoufale se snažil udržet vážnou tvář. „Čím tě dostal? Okouzlil tě svými megabyty?“

Zasmála jsem se. „Nevypadá tak, jak si ho nejspíš představuješ.“

„Takže nenosí brýle ani nemá pěšinku uprostřed?“

S úsměvem jsem zavrtěla hlavou.

„A nejmenuje se Evžen?“

„Ne,“ zamumlala jsem s ústy plnými chleba a pečeného hovězího. „Je vysoký a snědý a má fakt hezké zuby.“

„Ach, tvoje máma bude nadšená.“

Plácla jsem ho rukou do ramene. „A má vážně sexy hlas. Hluboký a záhadný. Jako Matthew McConaughey, jenom bez texaského přízvuku.“

Seb pobaveně zvedl obočí. „Takže se vlastně McConaugheymu vůbec nepodobá.“

Nenechala jsem se ve svém líčení odradit. „Však víš, jak to myslím. A má velké ruce… opravdu velké ruce a pěkně upravené nehty.“

„Co jste sakra dělali, že sis prohlížela jeho ruce?“ zeptal se Seb a vyprskl přitom limonádu. „Bylas s ním jen patnáct minut, a už jsi mu stačila zkontrolovat kůžičku kolem nehtů?“

Nevrle jsem pokrčila rameny. „Jenom říkám, že se o sebe očividně stará, a to se mi na mužích líbí. Je to důležité.“

Seb nesouhlasně mlaskl. „To zní všechno moc dobře, ale na stupnici od jedné do desíti, kolik tomu dáváš, že se ještě někdy uvidíte?“

„Upřímně? Tak jedničku nebo dvojku. Za prvé, vypadal jako týpek, co někoho má, a za druhé, myslím, že měl zrovna nasazené pivní brýle.“

„Byl opilý nebo jenom v náladě?“

„Těžko říct. Podle všeho to byla něčí rozlučka s prací a myslím, že říkal něco o tom, že přišli z nějaké hospody v centru, takže už zjevně chvíli popíjeli. Adam vypadal v pohodě, možná byl trošku neupravený, ale na druhou stranu nevím, jak vypadá normálně. Jeden nebo dva z jeho kámošů už ale byli pěkně zdrátovaní – sotva se udrželi na nohou.“

„Vsadím se, že v Grosvenoru z nich byli nadšení,“ prohlásil Seb se smíchem.

„Myslím, že je požádali, aby odešli, zrovna když jsem byla taky na odchodu,“ ušklíbla jsem se. „Začínali přijíždět všichni ti pracháči a bar vypadal spíš jako party království Magaluf Strip než nóbl třída Park Lane.“

„To nevypadá dobře, holka,“ poznamenal Seb.

Nakrčila jsem nos. „Ne. Myslím, že není moc pravděpodobné, že o něm ještě uslyším.“

„Hodila jsi po něm tím svým pohledem?“ zeptal se.

„Jakým pohledem?“

„Však víš. Takovým tím ‚vezmi mě do postele, nebo mě navždy ztratíš‘?“ Zatřepetal řasami a olízl si rty tím nejvíc nesexy způsobem jako pes, který dostal kus čokolády. Jednou mu jeden můj potenciální nápadník řekl, že mám „roztoužené oči“ a „rty lákající k polibku“ a od té doby jsem to měla pořád na talíři. „Tak co? Udělala jsi to?“

„Buď zticha!“

„Cos měla na sobě?“ zeptal se.

Zašklebila jsem se. „Tu černou pouzdrovou sukni a bílou halenku. Proč?“

„Zavolá ti.“ Usmál se. „Kdybys měla na sobě jeden z těch volných hadrů, co sis koupila ve výprodeji u Whistles, řekl bych ti, že nemáš nejmenší šanci, ale s pouzdrovou sukní? Tady už se nám šance podstatně zvyšují.“

Zasmála jsem se a hodila po něm povadlým listem hlávkového salátu. Každá žena by měla mít svého Seba. Dává až nepříjemně upřímné rady, které sice člověka někdy dokážou pořádně vyvést z rovnováhy a přimějí mě přehodnotit celý můj život, ale dneska jsem schopná jim naslouchat, šťastná, že mám někoho, kdo dokáže vyhodnotit situaci, protože to vždycky dělá tak zatraceně dobře.

„Tak jak to s ním hodláš sehrát, až zavolá?“ zeptal se, sebral si z vousů zbloudilý kousek salátu a odhodil ho do trávy.

„Jestli zavolá,“ zdůraznila jsem, „sehraju to jako vždycky. Budu předstírat, že jsem nesmělá a ostýchavá.“

Seb sebou plácl na záda a teatrálně se přitom otřásal smíchy. „Ty jsi asi stejně nesmělá a ostýchavá jako já mužný.“

Jak se tam svíjel na zemi, byla jsem v pokušení vysypat mu zbytek salátu z misky přímo na hlavu, ale věděla jsem, že by to nejspíš skončilo salátovo-sendvičovou bitkou. Diář jsem měla na dnešní odpoledne zaplněný do poslední minuty a chtěla jsem ušetřit svoji hedvábnou halenku útoku balzamikovou zálivkou, takže jsem do něj místo toho jen hravě šťouchla svojí páskovou lodičkou.

„To si říkáš kamarád?“ prohlásila jsem povýšeně a zvedla se k odchodu.

„Zavolej mi, až ti zavolá,“ křikl za mnou Seb. Chechtal se, ještě když jsem odcházela pryč.

„Zavolám ti, jestli mi zavolá,“ křikla jsem zpátky, když jsem dorazila k bráně parku.

Odpoledne mi uprostřed schůzky zazvonil telefon. Můj klient, čínský obchodník, který s pomocí překladače hledal zaměstnance pro svou rozšiřující se společnost, mi naznačil, abych hovor přijala. Zdvořile jsem se usmála a zavrtěla hlavou, ale nápis hlásající „skryté číslo“, který se objevil na displeji telefonu, vzbudil moji zvědavost. Když telefon zazvonil potřetí, klient se na mě prosebně zadíval, téměř jako by žadonil, ať už to konečně vezmu.

„Omluvte mě,“ řekla jsem, než jsem zamířila do zadní části místnosti. Doufala jsem, že se alespoň jedná o něco důležitého.

„Emily Havistocková,“ představila jsem se, když jsem přejela prstem po iPhonu.

„Havistocková?“ zopakoval hlas.

„Ano. Mohu vám nějak pomoci?“

„Není se čemu divit, že vám na tu jmenovku nenapsali i příjmení.“ Zasmál se.

Horkost mi vystoupala přes krk až do tváří. „Omlouvám se, ale právě mám jednání. Mohu vám zavolat zpět?“

„Nevzpomínám si, že byste naposledy zněla tak nabubřele. Nebo je tohle hlas, který používáte výhradně pro telefonování?“

Usmála jsem se, ale nic jsem na to neřekla.

„Dobrá tedy, zavolejte mi později,“ prohlásil. „A mimochodem, já jsem Adam. Adam Banks.“

To si myslí, že dávám svoje číslo tolika chlapům, nebo co?

„Napíšu vám textovku,“ dodal. „Jenom pro případ, že by se vám moje číslo nezobrazovalo.“

„Děkuji, zanedlouho se vám ozvu,“ odpověděla jsem. Než jsem stihla zavěsit, ještě jsem zaslechla, jak se uchechtl.

Na zbytek schůzky jsem se nedokázala soustředit a přistihla jsem se, že se ji snažím předčasně ukončit. Na druhou stranu jsem mu však nechtěla volat zpátky moc brzy, abych nepůsobila příliš dychtivě, takže když mi překladač oznámil, že by mě můj klient rád provedl po nových kancelářích o několik pater výš, vděčně jsem nabídku přijala.

O týden později jsem při večeři musela Adamovi vysvětlit, proč trvalo tři hodiny, než jsem se mu ozvala.

„To vážně čekáš, že tomuhle uvěřím?“ zeptal se mě nevěřícně.

„Přísahám. Nejsem jedna z těch žen, které tě nechají čekat, jen aby vypadaly nedostupně. Hodinku tě nechat dusit se ve vlastní šťávě, to možná jo. Ale tři hodiny? To už mi přijde dost neomalené.“ Zasmála jsem se.

V koutcích očí se mu objevily vrásky, jak se snažil potlačit úsměv. „A to jste fakt byli celou tu dobu uvěznění ve výtahu?“

„Ano. Tři opravdu dlouhé hodiny s chlapem, který skoro nemluvil anglicky, a se dvěma chytrými telefony, očividně ani jedním dost chytrým na to, aby dokázal přivolat pomoc.“

Málem se udusil vínem a vyprskl: „Tak takhle ty to máš s čínskou technologií.“

Než jsem o měsíc později představila Adama Sebovi, viděli jsme se osmnáctkrát.

„Děláš si legraci?“ zasténal Seb, když jsem mu už třetí noc v řadě oznámila, že se s ním nemůžu sejít. „Máš představu, kdy se ti asi tak podaří napasovat mě do svého nabitého programu?“

„Ale no tak, nebuď taková žárlivka,“ dobírala jsem si ho. „Možná zítra večer?“

„Leda jestli tě zase nepozve na rande, předpokládám.“

„Slibuju, že zítřejší večer bude jen a jen tvůj.“ Ale už když jsem to říkala, ucítila jsem bodnutí nespokojenosti.

„Dobře, a co chceš dělat?“ zeptal se trucovitě. „Dávají nový film – podle té knížky, co se nám oběma tak strašně líbila.“

„Hvězdy nám nepřály?“ odvětila jsem bez přemýšlení. „Na to jdeme s Adamem dneska večer.“

„Aha.“ Jakmile jsem uslyšela zklamání v jeho hlase, nejradši bych si jednu vrazila.

„Ale to nevadí,“ prohlásila jsem vesele. „Zítra půjdeme znovu. Ta knížka byla úžasná, takže film bude určitě taky, ne? Musíme ho vidět spolu.“

„Když myslíš…“ souhlasil Seb o něco radostněji. „Ne že si to s přítelem užijete až moc.“

Tak na to bych musela mít moc velké štěstí. Až příliš jsem vnímala, jak sebou Adam vrtí na sedadle a projíždí v telefonu zprávy. „Taková pohádka pro dospělé,“ prohlásil, když jsme o pár hodin později vyšli z kina.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matčina hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.