Holka ze sekáče

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Kratochvílová

Holka ze sekáče – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mojí nejmilejší mamince, tatínkovi a celé naší rodině.

Všem adoptovaným dětem a jejich rodičům.

Můj příběh začíná v roce 1992. Ale protože jsou do něj zapojeny čtyři další osoby, dovolím si vám nejdřív představit příběh mojí maminky a tatínka.

7. 6. 1985

Dneska je krásný den. Jupí, já se vdávám! Možná jsem se trochu zbláznila, ještě mi není ani 21 let. Možná si řeknete, kam se ta holka žene, po půl roce chození s chlapem… Ale já vím, že jsem šťastná, že to prostě chci a že Jirunka, můj nastávající, je prostě ten pravý. Když se tak zamýšlím, vždycky jsem v zásadních věcech věděla, co chci, a intuice mi napověděla, že dělám správně. Chtěla jsem být zdravotní sestřička a stala jsem se jí, chtěla jsem Jirunku a mám ho za manžela. Také jsem si přála holčičku Terezku…

Fotka ze svatby rodičů. Zleva dědeček a babička, taťka, mamka, babička a její bratr.

Listopad 1989

To jsou věci, lidi se semkli, na Václaváku se zvoní klíčemi a Havel bude snad i prezident. Já a Jirunka – normálně se jmenuje Jindřich, to jsem vám úplně zapomněla říct – jsme v euforii. Máme vlastní třípokojový byt v pražských Stodůlkách, práci, která nás baví, teď se otevírá možnost cestovat, můžeme poslouchat muziku, chodit na koncerty a vůbec si moc hezky žijeme. Až na to, že oba víme, že k dokonalému štěstí nám přece jenom něco chybí.

1990

„Ahoj, tak co? Jak se máte s Jirunkou? Už máte nějaké to miminko? Vy nechcete děti? Jindrovi je už 33, máte nejvyšší čas!“ Všichni mi lezou na nervy. Proč pořád vyzvídají? Já přece nechci nikomu vyprávět, jak chodíme po vyšetřeních a bulím každý měsíc, když to dostanu. Vím, že jsem mladá, ale já si miminko moc přeju a příroda nebo co je asi proti. Nic neponechám náhodě a nebudu se spoléhat, že to snad někdy v budoucnu vyjde. Rozhodla jsem se. Podáme žádost o adopci a já dál budu běhat od lékaře k bylinkáři, šamanovi a komukoli, kdo nám pomůže. A tak začíná běh na dlouhou trať. Absolvujeme jednání na úřadech a podstupujeme psychologické testy i lékařská vyšetření.

1992

„Tak si kup kočárek,“ slyším ze sluchátka telefonu. „Cože?“ „No fakt, máš pozitivní test HCG!“ Moje kolegyně z práce je nadšená, jako by sama byla těhotná. I já jsem nadšená, ale zároveň cítím, že něco není úplně v pořádku. Ta moje intuice. Mimoděložní těhotenství. Naděje je v háji a možnost vlastního dítěte v nedohlednu. Ale já mám Jirunku, také skvělého tchána, který sám prožil celé dětství v sirotčinci, chápající maminku, super sourozence a přátele. A hlavně – někde leží naše žádost o miminko a to miminko si nás určitě časem vybere za své rodiče.

Mamka s taťkou na dovolené.

Už není tajemství, že jsme se rozhodli adoptovat. Nikdo se ale nevyptává, asi je to tabu. Snažím se zaplašit větu svého známého, psychiatra: „Nikdy bych dítě neadoptoval. Geny, nejistý původ, problémy s biologickou rodinou.“ Blablabla, kecy. Mám přece svoji intuici, že jo. Všechno bude v pořádku. Láska je nejvíc, a když my dáme lásku, tak se nám i vrátí.

První měsíc spolu.

4. 7. 1993

Tak a je to tady, miminko si nás našlo! Jedeme s Jirunkou do porodnice seznámit se s naší holčičkou. Zatím se oficiálně Terezka nejmenuje, ale pro nás už to Terezka je. Když mi sestřička položí do klína nádhernou holčičku, až se vyděsím návalu emocí. Cítím radost, štěstí, lásku, ale i strach z obrovské zodpovědnosti, abych něco nepokazila, abych byla malé schopná dát vše, co potřebuje. Nevím, proč se říká, že adoptivní rodiče dají domov a lásku cizímu dítěti. Já to cítím úplně obráceně. Když Terezku vidím, vůbec nemám pocit, že by nebyla naše. „Miminko si můžete vzít po svátcích domů,“ slyším jak v mlze sestřičku a taky ji v mlze vidím, protože bulím jak malá holka. „Cože? Po svátcích?“ Aha, nějaký Cyril a Metoděj a taky Jan Hus. „Ne, přijdeme si pro ni zítra!“ odpovídám rezolutně, aniž bych si uvědomila, že doma ještě nemáme ani kočárek. To je ten rozdíl: nastávající maminky mají moře času vše si nakoupit a připravit, ať jde o běžné praktické věci, nebo i změnu dosavadního života. My adoptivní maminky máme pěkný fičák. Ale nic není problém, prostě Terezku nenecháme už ani den bez mamky a taťky. Myslím, že ty dva týdny, před kterými se narodila, stačily. Rovnou z porodnice jdeme pro kočárek, ještě že už nežijeme za bolševika, na výběr jsou všeho mraky. S pocitem, který ani neumím popsat, a pýchou, že jsem konečně maminkou, volám do práce a oznamuji, že po Cyrilovi, Metodějovi a Husovi už nepřijdu, protože nastupuji na mateřskou dovolenou.

Vítání občánků.

Jak to všechno začalo

Ještě že naši byli blázni do fotografování a natáčení, jinak bych si spoustu věcí nepamatovala. Miluju starý fotky a videa, vždycky když přijedu domů a mám čas, prolezu videokazety a pouštím si je pořád dokola. Baví mě sledovat a analyzovat situace, nálady lidí na videu, baví mě připomínat si všechny okamžiky, které si už ani nepamatuju. I přes to, že jsem byla jedináček a naši už si další dítě neadoptovali, mi dětský kolektiv vůbec nechyběl. Mamka s taťkou měli velkou partu přátel s dětmi podobnýho věku, a tak jsme pořád někam vyráželi. Byla jsem hodně ubrečený dítě. Pořád a pořád jsem brečela, mamka se ode mě nemohla skoro hnout. Když k nám přišla návštěva a já jsem usnula, nemohli ani spláchnout záchod, protože by mě to probudilo. Rodiče to se mnou museli mít těžký, když jsem neustále plakala a mamka nevěděla, jak mi má pomoct. Nevěděla, co mě trápí, a tak zkoušela všechno možný, jen abych přestala. Pamatuju si, že jsem se hodně bála mužů. Nechtěla jsem k žádnýmu jít, měla jsem z nich strach. Jedinej, ke komu jsem šla vždycky, byl táta, u něj jsem se cítila v bezpečí. Jakmile se ale objevil nějakej strýček, zpanikařila jsem a utíkala se schovat k mámě. Říkali o mně, že jsem strašně rozmazlená a nikde nevydržím sama. Jednou mě hlídala babička s dědou a já jsem tak moc plakala, až rodiče museli odejít z koncertu a přijet si pro mě. Byla jsem prý často nesnesitelná. Já jsem ale jen měla všude strach a necítila jsem se dobře. Bezpečí jsem cítila jedině v náruči táty a mámy. Hodně jsem se vztekala, mívala jsem odmalička hysterický záchvaty vzteku. Přicházelo to vždycky zničehonic. Taťka mě natáčel na kameru, jak se vztekám a brečím, a mamka mu pokaždý říkala: „No jen si ji natoč, podívej, jak se vzteká!“ Hrozně mě to bolelo a trápilo. Potřebovala jsem pochopení a oni si ze mě ještě dělali srandu. Potřebovala jsem utěšit a obejmout, a přitom jsem se stávala terčem posměchu, což mě vytáčelo ještě víc. Vzpomínám si, že jsem často brečela takovým tím vzlykavým pláčem. Hodně jsem se v noci bála a schovávala se pod peřinou. Všechno mě hned rozhodilo a stresovalo. Myslela jsem si, že všechny ty emoce jako vztek a hněv jsou špatný a musím je v sobě potlačit. Jenže jsem to už přestávala rozeznávat – nevěděla jsem, jestli nesmím projevovat ani radost. Na videokazetě z mých pátých narozenin se všichni radujou, já mám sfoukávat svíčky a je na mně vidět, jak nechci projevit, že jsem šťastná. Bývala jsem pak i hodně nemocná, pořád jsem měla horečky, angíny a chřipky. Měla jsem kvůli tomu ve škole odklad. Prej bych totiž celou první třídu kvůli nemocem zameškala.

Mamka i taťka mají oba ještě dva sourozence, takže jsem byla obklopená poměrně velkou rodinou. Hodně času jsem trávila u babičky a dědy Kratochvílových. Jako dítě jsem to tam milovala a hrozně ráda jsem k nim jezdila na prázdniny. Protože jsem vyrostla na pražském sídlišti, byl to pro mě úplně jinej svět. Milovala jsem, když jsem mohla odjet z Prahy. Jinej vzduch, příroda a jiný lidi. Protože jsem byla hodně malinká, nevzpomínám si, jak mě širší rodina přijala. Ale z vyprávění vím, že všichni byli nadšení a rodiče v adopci nesmírně podpořili. Největší radost ze všech měl děda Kratochvíl, protože byl sám ze sirotčince. Děda umřel, když mi bylo třináct let, a moc mě mrzí, že jsem si s ním o jeho životě nestihla popovídat. Věřím, že bychom si měli hodně co říct. Babička mi řekla, že dědova máma byla kurva. Nezvládala se o něj starat a děda musel jít do sirotčince, kde byl až do svých osmnácti let. Máma ho prý jednou za čas navštívila i s jeho mladší sestrou, ale moc se o něj nezajímala. Jednoho dne dostal děda šatenky – to byly takový poukázky, za který si mohl vyměnit oblečení. V sirotčinci se objevila máma a všechny mu je vzala. Potom, co se děda oženil s babičkou, ho máma ještě párkrát navštívila, ale jen po něm chtěla peníze. To se babičce nelíbilo a vysvětlila tchyni, že by byla ráda, kdyby k nim už nechodila a nechala je žít. Od tý doby se prej děda se svojí mámou neviděl, a kdo byl jeho otec, nikdo neví. Taťka říká, že to byl možná nějaký voják, protože dědovi furt chodily do sirotčince banány a on je od tý doby přímo nesnášel.

V letech, kdy si mě rodiče adoptovali, nebyly žádný doprovodný organizace jako dnes. Dřív rodiče navštívila sociálka, prošli psychologickými testy, a pokud vše úspěšně zvládli, byli zařazeni do žádosti o adopci. Po tříletém čekání konečně zazvonil telefon a o pár kilometrů dál, v porodnici U Apolináře, jsem na ně čekala já. Mamka mi vyprávěla, že jsem původně měla jít do úplně jiné rodiny, ale když jim volali, že si pro mě na začátku července můžou dojít, odmítli, protože už měli zaplacenou dovolenou. Kdo ví, jak to bylo, ale jsem šťastná, že jsem se dostala právě do svý rodiny. Protože v té době nebylo kde dohledávat informace, jak vychovávat adoptovaný dítě, jednali rodiče podle intuice. Měli několik doporučení od sociálních pracovníků, třeba že by mi o adopci měli říct co nejdřív, ideálně než půjdu do první třídy, a že by bylo fajn připravovat mě na to odmalička. A tak se dětem vypráví univerzální pohádka, že si pro ně rodiče došli do velkýho domečku, kde byla spousta miminek, a oni si vybrali právě jeho nebo ji. Mý fantazii se ovšem meze nekladou, a tak jsem si tuhle informaci přebrala podle svýho. Pamatuju si, že u nás na sídlišti jsme přes ulici měli sekáč. Občas jsme tam s mamkou zašly a určitě mi musela vysvětlovat, co to second hand znamená. Říkala, že oblečení, které tam prodávají, je od lidí, kterým se už třeba nelíbí nebo jim nesedí, a tak ho posílají dál. V mé hlavičce plné otázek a fantazie mi docvaklo, že to má hodně společnýho s mým životem a mým příběhem. Taky mě přece někdo nechtěl, a tak mě poslal dál… Proto nejsem se svojí maminkou a mám maminku novou. Mohlo mi být asi šest let, když jsem venku kamarádce řekla, že jsem ze sekáče.

Myslím, že je skvělý, jak mě rodiče na téma adopce odmalinka připravovali. Spousta lidí je přesvědčená, že když je miminko malý, nic si nepamatuje, skoro ani nevnímá. Opak je pravdou. Četla jsem spoustu odborných článků a mám nakoukaná videa, kde jsem se dozvěděla, že miminko vnímá už v prenatálním období. Uvědomuje si, jak se maminka cítí, jestli má strach, nebo je šťastná, a třeba i přítomnost otce, který na něj zpovzdálí mluví.První dny po narození jsou nejdůležitější a já jsem šťastná, že jsem v nemocnici bez mamky a taťky strávila „jen“ dva týdny.

2000

Bože, jak těch sedm let uteklo. Terezka půjde do první třídy. Měla rok odklad, protože byla často nemocná, už jako miminko. Vzpomínám si na první dny, týdny a měsíce – změnilo se nám úplně všechno. Vzpomínám si na pocit štěstí, ale i na vyčerpání a nejistotu, když jsem seděla v noci na balkoně s kruhy pod očima až k bradě, protože Terezka nebyla miminko, co se jenom hezky napapá a spinká. Byla miminko plačící, a to hlavně v noci. Umělá mléka jsme měnili skoro rok jak ponožky, protože jí žádné nesedlo. Zvracela, kakala a plakala. No a já jsem na tom balkoně zase bulela a modlila se, aby byla v pořádku a nic se nestalo, abych o ni nepřišla. Občas přišla na návštěvu sociální pracovnice, ujistit se, že je o miminko postaráno. Mimochodem to byla fajn ženská, která nám hodně pomohla i při definitivním uzavření adopčního procesu – konečně jsme dostali rodný list, kde bylo napsáno, že jsme Terezčini rodiče a nese naše příjmení. Sedím a přemýšlím: v září jde holčička do školy a musíme jí říct, že ji porodila jiná žena. Nemůžu říkat maminka, protože to jsem přece jenom já. Je pravda, že jsme od začátku věděli, že Terezce nebudeme lhát, a jak pomalu brala rozum, vyprávěli jsme jí pohádku o tom, jak jsme si ji našli a vybrali. Všechno bylo zalité sluncem, nikdo nebyl zlý a nikdo za nic nemohl. Je pravda, že děti jsou mnohem vnímavější, než si my dospělí vůbec dokážeme představit.

S tetičkou Írou, bratránkem a sestřenkou.

Je nedělní ráno, převalujeme se s Jirunkou v posteli a oba myslíme na totéž. Dnes ráno řekneme Terezce pravdu. Ne takovou zamlženou převedenou pohádku, ale tvrdou realitu, jak přišla na svět, jak ji nechala biologická matka v porodnici a my jsme si ji vzali domů. Najednou úplně ztrácím odvahu. Pochopí to? Není na to ještě moc malá? Co když se bude vyptávat, jak vypadala? Bude se zajímat PROČ? Bude nás mít ještě vůbec ráda? Co jí odpovím? Že za to její matka nemohla, že ji donutily okolnosti, že možná byla hodná? Sakra, vždyť znám i její jméno. Přestože jsem se ho snažila vytěsnit, stejně jako jiné pro mě nepříjemné věci, nepodařilo se mi to. Mam jí opravdu říct, co si myslím? Že já bych to nikdy neudělala, protože si nedovedu představit, že nosím devět měsíců pod srdcem dítě a pak se ho vzdám? Že si myslím, že ať se stane cokoli, vše se dá vyřešit, když se opravdu chce? Vím, že nemám právo nikoho soudit, nežiji jeho život a neexistuje přece člověk, co nikdy neudělal něco špatně. Myslím, že bude nejlepší nechat si své domněnky pro sebe. Nebudu před Terezkou o té paní mluvit víc, než bude bezpodmínečně nutné. Nechám ji v iluzi, že se vlastně takové věci jako odložit dítě občas prostě stanou a jí že se to tolik netýká. Ano, vím! Intuice. Takhle je to špatně. Řekni jí, co si o takovém člověku doopravdy myslíš, co se může v průběhu Terezčina života stát, řekni jí všechno, co víš! Cítím se opravdu mizerně. Jirunka vidí, že jsem v háji. Zavolá na Terezku a řekne jí pravdu sám, aniž by zabíhal do podrobností. Má můj obdiv, jak to zvládl, a mně padá kámen ze srdce. Terezka ví a my víme, že jsme udělali, co bylo správné a nutné. No a zase brečím, brečí teda i Jirunka a nakonec i Terezka. Její reakce mě prekvapí: „Já to, maminko, stejně tak nějak věděla.“

Žijeme dál a neřešíme. Teda pouze já a Jirunka, ale jak se občas přesvědčím, Terezka řeší. V televizi běží seriál, ani nevím, jestli to je Esmeralda nebo Divoký anděl nebo rádoby romantická mexická nebo jiná slátanina. „Mami?“ slyším Terezku do kuchyně, kde se věnuji něčemu asi důležitému a vůbec nevnímám, že zarputile sedí u televize. „Nechala mi maminka nějakej řetízek nebo něco na památku, když mě musela nechat v tý porodnici?“ Udělá se mi špatně, uvědomuji si, jak Terezka vše vnímá a prožívá. „Ne, nenechala ti nic,“ odpovídám a vůbec nevím, co jí říct víc. Je lepší mlčet? Mlčím. Terezka také mlčí.Opět neřeším. Nemám se poradit s psychologem, jak mám na takové otázky reagovat? Ne, nebudu se radit, nebudu z toho dělat žádnou vědu.Doufám, že se Terezce ta paní vytratí z mysli a všechno bude zase sluníčkové. Mýlím se. Uběhne pár dní, nakupujeme v obchodním centru. „Mami, kup mi tuhle panenku,“ žadoní Terezka. „Nekoupím, máš hraček dost a nemůžeš mít vše, na co si ukážeš.“ Terezka se otočí a pronáší větu, která mě má varovat: „Ale moje maminka by mi ji koupila!“ Rupnou mi nervy. „Nekoupila by ti nikdy nic, když se o tebe ani nedokázala postarat!“ Terezka stojí jak opařená, oči má plné slz a já dobře vím, že to není kvůli panence.

Terezko, jsi adoptovaná

Mohl být rok 2000, mně bylo tehdy sedm let a byli jsme o víkendu všichni doma. Taťka mě zavolal, ať jdu za nima do ložnice, že mi chtějí něco říct. Už odmala jsem milovala tajemství a záhady. Vycítila jsem z mamčina hlasu, že se jedná o něco důležitýho a tak trochu tajemnýho. Seskočila jsem ze svý palandy a napjatá cupitala za rodiči do ložnice. „Terezko, my bychom ti chtěli říct, že jsi adoptovaná.“ Zpětně už si nedokážu vzpomenout, jak celá tahle situace proběhla, ale pamatuju si, že jsme všichni hodně plakali. Ale ne proto, že bychom byli smutný. Já v tu chvíli cítila jen samý krásný emoce a vděk za to, že mám rodinu takovou, jakou mám, že mám úžasný milující rodiče, který bych nikdy na světě za nic nevyměnila. Šla jsem zpátky do pokojíčku. Z rádia zrovna hrála písnička od Michala Davida Největší z nálezů a ztrát. Kus textu mi v hlavě utkvěl natolik, že se stal jednou z mých životních písní: „Nesnáším loučení, jsem dál a v hlavě mě máš. Mně na tom záleží, to zlý a hloupý smaž. Já už přišel na to, proč mám tě rád, na to, že láska je největší z mých nálezů a ztrát.“ Byly doby, kdy jsem písničku slyšela v rádiu nebo na diskotéce a musela jsem ji vypnout nebo odejít z parketu. Hodně životních situací mám spojených s písněmi, a dokážu je tak prožít intenzivně, jako by se staly včera. Kdykoli jsem tuhle písničku slyšela, začala jsem hned brečet a cítila jsem totéž, co toho dne, kdy mi to rodiče řekli. Celej den jsem byla hodně naměkko a měla jsem v hlavě tolik otázek.Neřekla jsem je ale nahlas. Myslela jsem si, že je to moje věc, můj problém a musím se s ním vypořádat sama. Z rodičů jsem navíc vycejtila, že se o tom nijak víc bavit nechtějí.

Od 1. 1. 2014 je uzákoněno, že by se to dětem mělo říct dřív, než jdou do první třídy. Já si myslím, že je přirozený, aby to dítě vědělo už odmalička, a žádnej zákon k tomu nepotřebujeme. Navíc to není nijak ošetřený, nikdo za adoptovaným dítětem po nástupu do školy nepřijde a nezeptá se ho: „Tak co, už ti to vaši řekli?“ A tak se stává, že je na světě hodně dětí, který to, že jsou adoptovaný, nevědí ani v dospělosti. V nejhorším případě se to dozvědí od spolužáků, od známých nebo od sousedů, a to je pak hodně bolestivý. Já jsem měla na lidi kolem sebe štěstí a musím říct, že se mě to drží do dospělosti. Možná to bylo i tím, že jsem vyrostla v Praze, která – ač se zdá velmi malá – je celkem anonymní. Sousedi v panelácích se neznaj, přestože sdílejí stěny. Pamatuju si, jak pod náma ve čtvrtým patře bydlela jedna rodina a hrozně moc se hádala. Pořád na sebe křičeli a já jsem přes stoupačky slyšela každý slovo. Někdy jsem poslouchala, protože mě zajímalo, o čem se tak dohadujou, jindy jsem zase vzala koště a bušila do země nebo do topení, aby se už uklidnili a bylo ticho. Lidi si o sobě navzájem akorát tak šuškali a nevěděli skoro vůbec nic. V mým blízkým okolí o adopci nikdo nemluvil, o ničem se přede mnou nezmiňoval. Kamarádi rodičů to všichni věděli a vzali to jako normální věc, nic zvláštního. Jsem přece dcera Heleny a Jindry a co na tom, že mě nezplodili a mamka mě nenosila v břiše? Okolí bylo celkem inteligentní, a tak i svým dětem vysvětlili, jak se věci mají, a nestalo se mi, že by za mnou některé z dětí přišlo a vysmívalo se mi nebo na mě bylo zlý. Na jednu situaci, ve který mi nebylo příjemně, si ale celkem pamatuju. Když jsem nastoupila do první třídy, seznámila jsem se s kamarádkou Ivetou. Naše mamky si padly do oka a staly se na spoustu let hodně dobrými kamarádkami. S Ivetou jsme byly nerozlučná dvojka, nedaly jsme bez sebe ani ránu. Nejenže jsme spolu chodily do třídy, ale trávily jsme společně léto u Ivetiných prarodičů na chalupě ve Frýdlantu a začaly jsme spolu chodit na kroužek tancování. Hodně nás to spojovalo, ale ještě víc nás spojoval vzhled. Byly jsme si s Ivetou strašně podobný. Obě jsme byly malý, na mikádo střižený blondýnky a každej si myslel, že jsme dvojčata. Jednou si nás dokonce spletl její táta, když si šel vyzvednout Ivetu do družiny, a málem si odvedl domů mě. V létě jsme spolu jely na tábor s kouzelnickou tematikou, mamky nám vyráběly hůlky a kostýmy, strašně jsme se těšily. Byl to náš první tábor a vůbec jsme nevěděly, co nás tam čeká. Na táboře jsme se jedna druhý svěřovaly, protože Ivet se zrovna rozváděli rodiče a já jsem měla tu čerstvou novinku, o kterou jsem se s někým chtěla podělit. A tak se Ivet dozvěděla, že jsem adoptovaná. Zase se nás tam všichni ptali, jestli nejsme ségry, a nás napadlo, že si z ostatních uděláme srandu a budeme si na ségry hrát. Iveta měla jen staršího bráchu a já byla jedináček, takže hra na sourozence zněla jako zábava. Plán nám ale přestal vycházet ve chvíli, kdy se všichni začali vyptávat, jak můžeme být ségry, když jsme stejně starý. Já jsem tedy byla o necelý rok starší, ale stejně to časově nevycházelo. Začaly jsme se do toho celkem zamotávat, protože jsme nevěděly, jak to vysvětlit, až jednou Ivet řekla, že ségry bejt můžeme, protože jsem adoptovaná. Sakra! Najednou to věděli úplně všichni, moje tajemství není tajemstvím, ví to celej tábor! Měla jsem takovej vztek. Proč to Iveta řekla? Chtěla mi tím ublížit? Co jsem komu udělala? Přála jsem si z tábora odjet. Už jsem tam nechtěla být ani vteřinu. Z nevinný hry se pro mě stal horor. Došla jsem za vedoucím a řekla, že chci, aby si pro mě přijeli rodiče. Navrhovali mi, ať zůstanu, že se s tím nějak srovnám, ale já věděla, že ne. Chtěla jsem do bezpečí k mamce a taťkovi, a ne být další dny na táboře v přítomnosti někoho, kdo mě tak moc zranil. Rodiče si pro mě přijeli a já byla šťastná, že jsem doma. Dnes vím, že to Ivet nemyslela zle, vždyť nám bylo sedm, osm let a byla to jen dětská nevinná hra.

Moje fotka z první třídy.

Vášeň jménem tanec

Po nástupu do první třídy se začalo řešit, na jaký kroužek mě rodiče přihlásí. Byla jsem nadšená do všeho. Táta s mámou mě přihlásili na tenis, protože ho oba dva hráli a asi mysleli, že by mě mohl taky bavit. Jednou k nám do třídy přišel ředitel dětskýho sboru a vybrali si mě, abych se přidala. Chvíli jsem chodila do dramaťáku, hrála jsem na flétnu, pak i na kytaru, ale od všeho jsem hnedka upustila. Jak rychle mě něco nadchlo, tak rychle mě to i přešlo. Jediná aktivita, u který jsem zůstala dalších deset let, byl tanec. Hodiny se konaly na základní škole u nás na sídlišti, a když jsem šla na první lekci, hned jsem věděla, že tohle chci dělat. Cítila jsem, že tanec je pro mě ten správnej způsob vyjádření a že se v něm cítím jako ryba ve vodě. Nejdřív jsem chodila tancovat jen tak rekreačně do základních kurzů, ale po krátkým čase si mě vybrala hlavní trenérka a zeptala se mě, jestli chci do soutěžního týmu. Byla jsem přímo nadšená! Měla jsem strašnou radost, že se někomu natolik líbí, jak tancuju, že chce, abych se tomu věnovala pořádně. Bohužel to ale neprošlo přes mamku. Řekla, že jsem na to ještě moc malá a že mě v sedmi letech nenechá jezdit na tréninky přes celou Prahu. Bylo mi to strašně líto, nechtěla jsem tuhle příležitost promarnit. Nakonec se ale v klubu otevřela přípravka. Byly tam děti, který byly lepší než ostatní v záklaďáku, ale z nějakýho důvodu nemohly jít přímo do soutěžního týmu a mít tréninky několikrát týdně. Mamka mi to dovolila a seznámila se s dalšíma maminkama, který nás společně vozily na tréninky. Pro mě to byl najednou úplně jinej svět. Jinej kolektiv než ve škole, jiný děti, než na který jsem byla zvyklá. Milovala jsem to. Hned jsem si s většinou holek, který jsem ve skupině měla, sedla a staly se z nás super kamarádky.

Jednoho dne jsme se dozvěděly, že s naší sestavou budeme soutěžit na mistrovství Prahy a středních Čech. Začalo se řešit šití kostýmů, na tréninky chodila švadlena a přeměřovala si nás, jezdily jsme na soustředění a pečlivě se na soutěž připravovaly. Na soustředění jsme jezdily společně s ostatními týmy. Byly tam děti a junioři – tak se skupiny podle věku rozdělovaly. Neměly jsme společný tréninky, ale občas jsme se na sebe chodily dívat do sálů, abychom viděly, jak se připravujou ostatní. Jednou jsme se šly podívat na trénink áčkovýho týmu dětí. Seděla jsem tam s otevřenou pusou, obdivovala ostatní holky, jak jsou dobrý, byla jsem unesená z jejich choreografie a trochu jsem se cítila trapně, že jsem jen v nějaký přiblblý přípravný skupině. Všechny holky mi byly strašně sympatický a chtěla jsem se s nima kamarádit, jenže to bylo bohužel trochu nereálný. Všimla jsem si, jak se baví v týmu jen mezi sebou a nikoho dalšího k sobě nepřiberou. Postupem času jsem pochopila, že to tak je v celý taneční skupině a že se ty „lepší“ nebaví s těma „horšíma“.

Když jsem holky při tréninku pozorovala, jak tvrdě makají, že to není jen nějaký hopsando, že je za tím hrozně moc úsilí a dřiny, řekla jsem si, že to chci taky. Příští rok po přípravce jsem měla jít do juniorů a konečně do soutěžního týmu. Začala jsem na sobě tvrdě dřít, na trénincích jsem vydávala maximum, chtěla jsem být nejlepší a dostat se alespoň do soutěžního týmu. Nepředpokládala jsem, že bych se hned dostala do áček, ale chtěla jsem tam za každou cenu být. Na letním soustředění nás chodili pozorovat trenéři a dělali si seznam, podle kterýho nás pak rozřadili do týmů. Pamatuju si, jak všechny holky byly hrozně nervózní, a když seznam vylepili na dveře, zvědavě se seběhly, aby zjistily, v jakým týmu jsou. Jo! Byla jsem tam napsaná! Sice jsem se nedostala do áček, ale do béčkovýho týmu ano, a když koukám na ostatní jména, jsou tam všechny moje kamarádky, který jsem znala už z přípravky. Od týhle chvíle se můj život začal točit jen kolem tance. Několikrát týdně jsem měla tréninky a moje motivace být lepší a lepší pořád rostla. Ve škole nebyl kolem mě nikdo, kdo by taky dělal nějaký vrcholový sport nebo se něčemu věnoval naplno, a tak jsem neměla s ostatníma moc společnýho. Vždycky jsem se těšila, až bude odpoledne a pojedu na trénink za svýma kamarádkama. Jak jsem se dostala do novýho prostředí, kde mě vlastně nikdo neznal, bylo to pro mě mnohem jednodušší. Vůbec jsem nepřemýšlela nad tím, jestli náhodou holky na tréninku vědí, že jsem adoptovaná, nebo co jim mám říct, když se mě zeptaj. Když jsem byla s kamarádkama ze sídliště nebo ostatníma dětma, jejichž rodiče naši znali, měla jsem strach. Vždycky jsem se bála, že nastane otázka, na kterou nebudu umět odpovědět. Že budu muset lhát, což jsem nechtěla, anebo že se do něčeho zamotám a ostatní mě budou mít za blázna. Byla jsem vždycky všude nejmenší a to všechny hrozně fascinovalo. Nejčastěji jsem se setkávala s otázkou: „A po kom seš tak malá?“ Vůbec jsem nechápala, proč to lidi tak fascinuje a ptají se mě, jako by to byla nějaká mutace. Každej jsme přece nějakej. Vůbec jsem nevěděla, co mám říct. Pravda byla taková, že jsem nevěděla. To jsem většinou odpověděla, ale ti, co znali moje rodiče, věděli, že jsou oba vysocí a že takhle malá po nich asi nebudu. Hodně mě to trápilo, a místo abych šla za mamkou a řekla jí, že nevím, jak mám na tuhle otázku odpovídat, raději jsem se uzavřela do sebe a nikomu to neřekla. Nechtěla jsem lhát ani říkat pravdu.

První taneční vystoupení.

Mistrovství světa v Prostějově.

Na celé svoje taneční období vzpomínám strašně krásně. Po letech dřiny jsem se nakonec dostala do áčkovýho týmu a mýma nejlepšíma kamarádkama se staly ty, který jsem jako menší obdivovala. Měly jsme skvělou holčičí partu, bylo nás šest a říkaly jsme si šestka. Společně jsme dospívaly a řešily první lásky. Měly jsme jedno víkendové soustředění v tělocvičně na Chodově a napadlo nás, že všechny přespíme u Aničky, protože její mamka nebyla doma a měly jsme to pak další den blízko na trénink. Už ani nevím jak, ale podařilo se nám vyrazit na naši první diskotéku.To místo se jmenovalo Karlos a všechny jsme si připadaly strašně důležitě. Oblékly jsme si nejlepší oblečení, nalíčily se a vyrazily. Vtipný na tom bylo, že nám bylo asi třináct a nikdo o tom, že někam vyrážíme, nevěděl. Naše mamky žily v představě, že všechny spíme u Aničky a hlídá nás její mamka. Naštěstí se žádnej průser nestal, ale další den na tréninku jsme vypadaly vážně hrozně. Možná to na nás někdo poznal, ale my jsme se tvářily jak andílci a dělaly jsme, že jsme na žádný party nebyly. Tyhle zážitky byly fakt boží. Bylo to období tý největší puberty, byly jsme dost přidrzlý a s věkem se to ve skupině postupně zhoršovalo.

Přestalo se nám líbit, že nám někdo říká, co máme dělat, nebo že na nás někdo křičí. Pamatuju si, jak tvrdě jsme dřely před mistrovstvím a naše trenérka nás seřvala, že jsme krávy blbý a hodila po nás klíčema. My jsme se jí pak musely jít omluvit nahoru do kanceláře. A takhle to bylo pořád dokola. Začal to bejt velkej psychickej nátlak a já jsem před tréninkem často brečela, že tam nechci. Cítila jsem se jak na vojně a nebylo mi vůbec příjemný, že na mě neustále někdo huláká, a když chci říct svůj názor, stejně ho nikdo nevezme v potaz, anebo mě za to akorát seřve. A tak jsem to nakonec vzdala, šla s davem a raději se nevyjadřovala, abych náhodou někoho nedráždila a hlavně – abych zůstala ve skupině, ve který jsem byla. Jednu sezónu se zavedlo takový pravidlo, že každej, kdo chce stát v hlavní formaci, musí soutěžit v sólech nebo duech. Já jsem k sobě do dua nikoho neměla, a tak mi nezbývalo nic jinýho než tančit sama. Když mi bylo sděleno, že prostě musím, bylo mi do breku. Za žádnou cenu jsem nechtěla soutěžit v sólech, nechtěla jsem stát na pódiu sama za sebe. Vyhovovalo mi, že tancuju ve formaci, kde málem kolem sebe další děti a pozornost není upřená jen na mě. I přes snahu se z toho vyvlíknout mi to ale neprošlo a byla mi přidělena trenérka. Už den před tréninkem se mi dělalo špatně, byla jsem v hrozným stresu a modlila se, abych byla třeba nemocná a na trénink sól nemusela. Moje trenérka byla úžasná tanečnice a můj velkej vzor. Bohužel ale byla hrozně přísná a tréninky, který jsem s ní měla, žádná pohoda nebyly. Nemohla jsem se skoro vůbec napít, i když jsem měla pocit, že se udusím. Napít se bylo na tréninku vlastně za odměnu. Trpěla jsem trénink co trénink a netěšila se na žádnou soutěž. Nejhorší bylo, když jsme musely tančit jednotlivě přede všema. V tu chvíli jsem měla pocit, jako bych v tý místnosti vůbec nebyla, duší jsem se naprosto odpojila a pak jsem si ani nepamatovala, jak jsem to zatancovala. Bylo to peklo a já byla naštvaná na všechny kolem, včetně svý trenérky. Vtipný na tom bylo, že jsem na každé soutěži skončila první, druhá, nebo třetí. Nechápala jsem to, protože jsem si absolutně nevěřila. Nepřišla jsem si v tanci nikdy dobrá, a už vůbec ne jako jednotlivec. Pozorovala jsem holky, kterým se naopak sebevědomí zvyšovalo, ale u mě to tak nebylo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holka ze sekáče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.