Máme holý ruce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdaléna Platzová

Máme holý ruce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji za pomoc přátelům a příbuzným, kteří mi pomohli oživit a doplnit vzpomínky. Jmenovitě Ditě Lihmové, Michalu Dvořákovi a Lucii Medkové, mojí sestře Tereze Kosové a mým rodičům Edě Kriseové a Josefu Platzovi.

Věnováno

Lucce, Heleně, Majdě, Kátě, Daně, Lee, Zuzaně a Ondřejovi a spolužákům ze 4.B.

Úvodem

Ten červený kabát jsem měla schovaný ve skříni mnoho let, ale nikdy jsem ho už nevzala na sebe.

Nejen proto, že byl pokapaný od vosku.

Spojovala se s ním vzpomínka na zážitek, ke kterému jsem se nechtěla vracet. Na strach, jaký jsem nikdy předtím ani potom nepoznala, strach z brutální síly, strach o život.

17. listopad 1989 večer, Národní třída. Byla jsem v první řadě, nějak jsem se tam ocitla. Kupodivu o tom existuje i záznam. Někdo, snad nějaký cizí novinář, tehdy natočil detail mého uplakaného obličeje a můj hlas. Křičím „máme holý ruce” a zvedám do vzduchu dlaně. Je mi sedmnáct let.

Ten záznam (moc jich z toho večera není) mne od té doby pronásleduje. Mihne se na televizní obrazovce pokaždé, když se připomínají události 17. listopadu. A při každém kulatém výročí mi

někdo volá a žádá, abych se procházela Vyšehradem nebo Národní třídou a vzpomínala…

Nedělala jsem to ráda. Život šel tak rychle dál a bylo toho tolik, co bylo třeba zvládnout, objevit. Ale teď, po třiceti letech, se můj postoj změnil. Možná, že nastal čas se vrátit.

Uvědomila jsem si, že pro vás, čtenáře téhle knihy, je sametová revoluce dnes už vzdálenější, než byly pro moji generaci události let 1968–69. V nejlepším případě slavná legenda, v nejhorším kousek bezkrevné historie. Ale přitom tíž lidé, kteří nás tehdy mlátili na Národní třídě, jsou ještě v plné síle. Chvilku si počkali a teď se opět ucházejí o moc, nebo ji dokonce už mají!

Uvědomila jsem si také, že pro vás, kteří jste se narodili a vyrostli ve svobodné zemi, je těžké si představit, o co tehdy, v roce 1989, vlastně šlo. Jaké to bylo žít za zavřenými hranicemi, ve světě, kde si nemůžete svobodně vybrat nic, od pasty na zuby po svoje přesvědčení. Kde vás každou chvíli může někdo vyhodit ze školy, přetáhnout obuškem nebo rovnou zavřít.

Když jsem tuhle knihu psala – s pomocí svých starých deníků, vzpomínek a také přátel a příbuzných – šlo mi hlavně o to, zprostředkovat vám zkušenost.

Upřímně řečeno, nedalo mi ani tak velkou práci, vrátit se zpět. Možná jsem se zas tolik nezměnila. Navenek ano, ale uvnitř? Ta plačící dívka ze záznamu jsem stále já, i když mezi ní a mnou leží dlouhých třicet let. Psala jsem podle skutečnosti, ale něco jsem si přece jen vymyslela. Když píšete o skutečných lidech a jejich rodinách, musíte změnit pár věcí a jmen.

Historické osobnosti tu najdete pod pravými jmény. A kdybyste náhodou nevěděli, o koho jde, na konci knihy najdete přílohu Kdo byl kdo a také slovníček. Pokusila jsem se v něm vysvětlit některé pojmy, které se kdysi dávno používaly v dnes už neexistující zemi, nazvané Československá socialistická republika.

Deník studentky z roku 1989

19. března 1989

Včera mi bylo sedmnáct let.

Ležím na posteli ve svým pokoji a píšu do novýho sešitu. Zvenku je blankytně modrý a uvnitř čtverečkovaný, což je fajn, protože čtverečky jsou lepší než linky.

Je to takový slavnostní pocit, začínat psát na první prázdný list.

Takže, Modrá kniho! Nemyslím si, že Tě někdy někdo bude číst. Určitě by Tě NEMĚLY číst moje děti, jestli nějaký budu mít.

Píšu do Tebe, protože některé věci nemám komu říct. Doufám, že jednou potkám někoho, kdo mě pochopí, ale do tý doby si vystačím s Tebou.

Venku svítí slunce, studený, březnový. Radši jsem zatáhla záclony. Mám tu dost bordel. Úplně slyším naše: „Aspoň ty prázdný hrnky kdyby sis odnesla. Vždyť ti tu zplesnivěj. To jsi holka?”

Asi že jo.

Jsem hrozně unavená. Jako bych měla hlavu plnou peří nebo nastříhanýho molitanu, co se jím vycpávají plyšáci. Že by kocovina?

Zase jsem to s tím vínem trochu přehnala.

Někdy mi hlava úplně třeští otázkami a hlavně pochybnostmi. Co si o mně myslí spolužáci ve škole? Mají mě rádi? Nemyslí si, že jsem nafoukaná, málo hezká nebo nudná?

Se mnou to jde nahoru dolů. Jeden den se vznáším, jsem šťastná, a druhý den je všechno naopak.

Přemýšlím i o jiných věcech. Například proč tady, v Československu, žijeme pod nadvládou skřetů, který si říkají komunisti a rozhodujou úplně o všem? Proč jsem se narodila tady, a ne třeba ve Francii?

A proč se musím učit rusky?

Ruštiny mám opravdu plný zuby. Teď ve třeťáku jsem se na ni vykašlala, prostě ji ignoruju. Mluvím česky s ruským přízvukem a Pospíšilová si nade mnou zoufá. Proč je tak hloupá a učí ruštinu? Ve čtvrtletí dokonce pohrozila našim, že mne nechá propadnout, a když přišli z rodičáku, byli dost naštvaný. Křičeli na mě a vyhrožovali, ale bylo jasný, že tou ruštinou si nejsou moc jistý. Trochu to na mě hráli, nejsou přece blbí.

Jediný problém vidím v tom, že příští rok budu z ruštiny maturovat. A maturitu bych mít měla, bez ní mě nevezmou na DAMU. Dokonce ani v zemi, kde vládnou komunisti, by se asi člověk neměl na některý věci úplně vykašlat.

Že budu herečkou, vím už dlouho, ale našim jsem to oznámila teprve před rokem. Od minulý zimy trávím většinu víkendů a některý odpoledne po škole v jednom sklepním divadle blízko Václaváku, kde Marina vede divadelní soubor.

Nevím přesně, kolik je Marině, asi bude dost stará. Asi tak třicet. Nemá děti ani manžela, a tak je vlastně pořád v divadle a s námi. Říká, že jsme její rodina. Má dost ujetej smysl pro humor, ale občas s ní vůbec není legrace. To když rušíme při zkouškách a chechtáme se, místo abychom dávali pozor. Jsme docela dobrá parta. Ale vídáme se jenom v divadle, jinak má každý svůj vlastní život.

Vlastně vloni v létě jsme byli s Marinou na vodě. Jeli jsme Lužnici, a když zrovna chvíli nepršelo, natáčeli jsme film. Děj byl dost zmatený, ani jsem ho pořádně nepochopila. Vím jenom, že jsem hrála husopasku, která se ztratí v lese, a Julák mi podle scénáře sahal na prsa. Marina pořád vymýšlí takový ujetý věci.

No, je fakt, že dřív mě to zkoušení s Marinou bavilo trošku víc. Taky jsem i po večerech byla pořád někde v divadle a naši byli naštvaný, že se toulám a chodím pozdě domů.

Nechápali, že to, co se děje na jevišti, je mnohem zajímavější, než co se děje ve škole nebo na ulici. A že herci jsou pro mě skutečnější než většina normálních lidí, který potkávám.

Říkali, že jsem divadlem posedlá, a asi to byla pravda.

Teď sem napíšu něco, za co se opravdu stydím.

Stalo se to vloni na jaře. Když jsem ráno vstala, byl táta ještě v koupelně. Stál před zrcadlem, nevím, jestli se holil nebo co, ale brečel.

Když mě viděl, řekl jenom: „Babička umřela.”

Já měla babičku moc ráda, vážně. Přesto moje první myšlenka nebyla „chudák táta“ nebo „chudák babička“, ale: „To je teda blbý, to nebudu moct jít večer do divadla.”

Docela hrozný, co? Měla jsem naplánováno, že půjdu do divadla Na zábradlí, na představení Caligula, který jsem viděla už třikrát, a babička mi to svojí smrtí překazila. Ach jo. Asi jsem vážně egocentrička, jak mi to už jednou někdo řekl.

Divadlo mě ještě pořád baví, ale přiznám se, že někdy bych do toho Marinina sklepa raději nešla. Třeba když se děje něco zajímavýho. Nebo když kamarádi jedou k někomu na chalupu a já kvůli zkoušení musím zůstat v Praze. Takových víkendů už bylo!

Ale všichni, i Marina, říkají, že mám talent a že se na DAMU určitě dostanu. Tak se tam přihlásím. Už proto, že studovat něco jinýho v tomhle státě nemá smysl, teda nic, co by mě bavilo.

Pokud člověku nevadí přírodověda nebo technika, tak je to možná fuk. Tam toho komouši zas tak moc zkazit nemůžou. Jenomže mě baví dějepis, literatura, jazyky, dějiny umění a takový věci. Baví mě psát, to mám asi po mámě. Ale na filozofický fakultě, kde se tohle studuje, do vás cpou jenom marxismus-leninismus, vědeckej materialismus a podobný blbosti.

Stejně by mě tam nevzali. Na fildu berou jenom lidi s dobrejma kádrovejma posudkama, děti komunistů a tak, a já dobrej kádrovej posudek nemám. Což se dostatečně prokázalo, když mě nechtěli vzít na gympl, i když zkoušky jsem udělala. Nevzali mě ani na odvolání.

Nakonec zasáhl strejda, který se kamarádí s nějakým komoušem z Národního výboru, chodí s ním hrát tenis nebo co. Ten zvedl telefon a najednou všechno šlo. Těsně před začátkem školního roku přišel dopis, že mě teda berou, a to na gymnázium Arabská, obor strojírenství. Bomba.

Na strojírenství jim asi nikdo nechtěl, největší nával byl na ekonomii a angličtinu.

Naštěstí ten předmět učila taková rozumná učitelka, která když viděla, jak zápasím s trojúhelníkem a kružítkem, promluvila s ředitelkou, a ta mě přeřadila na obor zemědělství. To je taky dost velká blbost, ale lepší než šmudlat výkresy šroubů a matek. Z toho bych se vážně zbláznila!

Říká se tomu „praktické zaměření” a komouši to zavedli na gymnáziích, aby se středoškoláci nevytahovali na dělníky.

Dobrý na tom je, že se každý rok na jaře na dva týdny ulejeme ze školy, protože musíme na „praxi do výroby”. My chodíme do JZD. Vloni jsme třídili jahody. A letos jsme se byli dívat, jak zemědělci z JZD Suchdol mučí krávy a prasata. Občas jsme jim zametli dvůr nebo odnesli nějakej kyblík, ale většinou jsme jenom překáželi. Sami jézéďáci nevěděli, co si s námi počít. Přesto byl nástup každý ráno v šest! Ať víme, jak žije pracující třída.

Moje sedmnáctý narozeniny jsme oslavili s holkama, ale přišlo i pár kluků. Naši byli přes víkend doma, takže jsme slavili u Rybků, který jezděj na chalupu celkem pravidelně, a to i v zimě.

Ondřej přinesl nový desky, Pražskej výběr a tak. Tancovali jsme jako šílený, chudáci sousedi. Pupkáč ze čtvrtýho patra, co na nás obyčejně zvoní, se ale neukázal, asi byl výjimečně taky na víkend pryč. Jinak by určitě přilítl jako pokaždý, když děláme mejdan. Na konci jsem se trochu líbala s Lukášem, i když ho nemiluju. Honza řekl Adéle, že má krásnej zadek, což je fakt bomba, protože zrovna za svůj zadek se Adéla stydí. Hrozně se červenala.

Namazali jsme s Adélou hromadu jednohubek a já jsem upekla úplně sama dort. Podle receptu. Jenom místo bílý a růžový šlehačky jsem ho polila zeleným a fialovým želé. Vypadalo to jako sliz a bylo to fakt hnusný. Všem se to líbilo.

Takže už je mi sedmnáct let. Nějak si na to nemůžu zvyknout. Ještě jsem s nikým nespala. Různý pokusy tu byly, líbání a tak, ale tamto se ještě nestalo.

Asi se ještě neobjevil ten pravý (haha). On s velkým O.

Teď ani nikoho nemiluju, což je divný, protože já jsem jinak zamilovaná skoro pořád.

Začalo to kdysi ve školce Petrem Jindřiškem, co nosil vytahaný žlutý punčocháče. Stejně se mi líbil. Jenomže jemu se víc líbila nějaká Mařenka, vodil se s ní při procházkách za ruku. Až jednou byla Mařenka nemocná a učitelka řekla, ať se s ním vedu já. Ruku měl takovou ulepenou a zpocenou, byla jsem zklamaná. Pak přišli další. Mohla bych je tu klidně vyjmenovat, jak šli za sebou, je to dlouhá řada. Do některých jsem byla zamilovaná jenom jednou, ale do někoho i víckrát za sebou. Vždycky mě to přes léto přešlo a na podzim jsem se zamilovala znovu.

Asi nejvíc jsem zatím milovala Dana. Ale to už bylo doopravdy.

Seznámili jsme se v tanečních, byl tam ze všech nejhezčí, vysoký, s tmavýma očima. Uměl krásně líbat.

Chodili jsme spolu od zimy do léta. Takže co se tancování týče, neumím rumbu ani tango, protože to se učilo až v druhý polovině roku.

Já byla ve druháku a on ve třeťáku, ale na jiným gymplu.

Dan byl z katolický rodiny, v kostele byli pečení vaření. Jednu dobu jsem tam chodila s nima. Teda chodila jsem tam s Danem, ale jeho rodiče tam byli taky. Při modlení jsem si klekala rovnou na holou zem, i když to hrozně studilo a tlačilo do kolen. Chtěla jsem, aby viděli, že to beru vážně. Ale stejně jsem je nepřesvědčila.

Tvrdili, že jsme na „vážnou” lásku mladý, mohli bychom udělat chybu, zkazit si život a tak podobně. Danovi možná hrozili peklem.

Jednou přišel na rande s tím, jestli doopravdy chci být herečkou. Jeho rodičům se to prý nelíbí, protože herečky žijou nemravně. Co jim bylo vůbec do toho, čím chci být?

Pak přišly letní prázdniny a Dan nenapsal, nic, ani pohled. Strašně mě to tenkrát bolelo, ale nějak jsem to přežila, a když po létě zavolal, už jsem ho nechtěla vidět.

Teď už delší dobu nechodím s nikým. Občas se mi někdo líbí. Například po každým koncertě Psích vojáků několik dní šílím z Filipa Topola, jako všechny holky, který znám. Kromě kotlíkářek, který poslouchaj Brontosaury a bratry Nedvědy.

I když Nedvědy znám taky a občas poslouchám Nohavicu, toho mám ráda a umím pár jeho písniček na kytaru. Taky se mi docela líbí C.K.Vocal a před dvěma lety jsme hodně poslouchali Nerez.

Skvělá je kapela Půlnoc, kterou vede Mejla Hlavsa. Ten se mi dost líbí. Půlnoc, to jsou vlastně bývalí Plastici, slavní Plastic People of the Universe, kterým komunisti zakázali hrát. Půlnoc zatím hrát může, ale vždycky je to napínavý, jestli na koncert nedorazí policajti.

Dají se tam potkat skvělý lidi, třeba Filipův brácha Jáchym, ten se mi taky líbí. Nebo pan Havel. Moje máma je všechny zná, já ne, ale třeba s Jáchymem se normálně bavím.

Mejla Hlavsa hraje taky s Tonym Ducháčkem a Honzou Macháčkem v Garáži.

Je fakt, že dost věcí, který se třeba ještě před rokem nesměly, jako koncerty, divadla nebo výstavy, se teď může. To je zřejmě ta „perestrojka“, o který se teď všude mluví.

Komouši chtějí „reformovat” socialismus, protože se všude krade a nikdo pořádně nepracuje. Lidi se nadřou jenom přes víkend na chalupách a do práce si chodí odpočinout. Proč by taky pracovali, když to není na vlastním, že jo? Nějak se ten socialismus rozpadá. Perestrojku a glasnost zavedl Michail Gorbačov v Sovětským svazu a naši komunisti se hned musí opičit, ale dělají to myslím jenom na oko.

Co se kapel týče, pro mě a moje kamarády jsou stejně nejlepší Psí vojáci. Když Filip zpívá: „Připadá mi to děsný, ale začíná mi bejt, tohle město těsný…,” a tluče přitom do piána, až mu z prstů teče krev, všichni přesně víme, co tím chce říct.

Teď musím přestat s psaním, protože už je pozdě a já mám ještě úkol z matematiky. Venku je skoro tma, a já nemám na zítra do školy vůbec nic hotovýho.

Asi půjdu zazvonit na Adélu, doufám, že nemá basket.

Určitě budou zrovna večeřet a paní Rybková mi vynadá, protože „v době večeře se u slušných lidí nezvoní“. Nakáže Adéle, aby nejdřív dojedla, a teprve pak se se mnou šla bavit.

Adéla do sebe rychle nahází knedlíky s omáčkou, nebo co to u nich jedí, a vyklouzne ven. Vysvětlí mi matiku a pak budeme ještě dlouho stát na chodbě domu a drbat. Někdy takhle stojíme a povídáme i několik hodin. Světlo, co je naprogramovaný na určitý počet minut, pořád zhasíná a my ho zas rozsvěcíme, nebo drbeme potmě.

Nejhorší je paní Rybková. Každou chvíli vyběhne před dveře a pokouší se zatáhnout Adélu dovnitř.

Je to fakt výhodný mít kámošku ve stejným baráku, dokonce na stejným patře. Taky když pořádáme u Rybků mejdan, stačí přejít chodbu a hup, člověk je v posteli.

20. března, pět hodin odpoledne, můj pokoj, poloha horizontální. (Není nad přesnost.)

S matematikou to dopadlo výborně. Adéla mi pomohla s úkolem a pak jsme v klidu kecaly na chodbě až do půl jedenáctý, kdy ji paní Rybková po několika marných pokusech definitivně odtáhla. Přitom nám ještě stačila vynadat, protože po našem mejdanu našla za gaučem jednohubky s česnekovou pomazánkou. A to jsme s Adélou tak pečlivě uklidily! To by mě zajímalo, který čuně je tam mohlo naházet.

Vždycky si říkám, že by mě možná matika docela bavila. Jenomže to bych musela dávat v hodinách pozor, a ne psát básně.

Můj problém je, že jakmile se Hrušková otočí zády ke třídě a začne tím svým ospalým hlasem něco vykládat a psát na tabuli příklady, začnou mě napadat verše. Při jiných předmětech se mi to nestává, ale zrovna Hrušková funguje jako spouštědlo mojí básnický imaginace. Píšu a básničky ještě za tepla posílám do druhý lavice Michalovi, který to má s matematikou podobný. Jak my dva odmaturujem, to teda nevím. Naštěstí je to ještě daleko.

Čtu si svůj minulý zápis a vidím, že jsem skončila u perestrojky a glasnosti. Ty teď probíhají v Sovětským svazu, a protože „Sovětský svaz je náš vzor, na věčné časy a nikdy jinak”, jak stojí napsáno i u nás na škole, museli s tím naši komunisti začít taky. Navíc celý Polsko je už od začátku roku na nohou a v ulicích. Všichni tam demonstrujou proti režimu, tak naši komouši asi dostali strach.

Glasnosť má být něco jako svoboda slova. Je fakt, že během posledního roku se objevilo pár knih a filmů o tom, jak to tady u nás „doopravdy” vypadá. Samozřejmě ne úplně doopravdy. Nikdo například nenatáčí filmy o ruský okupaci v roce 1968, nebo o politických vězních, nebo o Chartě 77. O čem se smí mluvit, jsou takzvaný problémy obyčejných lidí. Ekonomický úpadek, rozkrádání socialistickýho majetku, chuligáni, veksláci, fetování, alkohol a AIDS. Najednou jsou komunisti ochotni připustit, že socialismus není ráj na zemi, jak nám malovali. Že i u nás máme problémy, nejenom u kapitalistů na Západě.

Od loňska se dokonce může i na Západ, teda jenom na pozvání, ale stejně je to pokrok. Dřív směli vycestovat jenom zasloužilý komunisti, my nemohli ani do Jugoslávie. Pustili nás jenom jednou, v roce 1982, ale víckrát ne, i když naši žádali o povolení každý rok.

Takže nějaký posuny tu jsou, to se nedá popřít.

Komunisti se taky poslední dobou ohánějí slovem „dialog“. Prý budou vést dialog o budoucnosti naší země, ale zatím není jasný s kým. Kdykoli se totiž lidi sejdou, aby vyjádřili nebo podpořili nějaký názor, tak na ně pošlou policajty s obuškama.

Zatím nejhorší to bylo letos v lednu, během Palachova týdne. Jan Palach se na protest proti ruský okupaci upálil před dvaceti lety, 16. ledna 1969. Demonstrace byla ale svolaná na patnáctého ledna, protože to byla neděle a bylo pravděpodobnější, že lidi přijdou.

Pořádalo to několik nezávislých skupin dohromady, myslím že České děti, Charta 77, Nezávislé mírové sdružení a ještě někdo. Hlásili to na Svobodný Evropě a viděla jsem po Praze i pár vytištěných letáčků.

Ve dvě hodiny odpoledne jsme měli přijít položit kytky k soše Svatýho Václava a Vlasta Chramostová měla mít projev o Janu Palachovi. K tomu ale vůbec nedošlo.

Policajti udělali kolem Václava na koni kordon a nikoho tam nepustili, taky přilehlý ulice byly zablokovaný. Večer hlásili na Svobodce, že všechny organizátory už po cestě na Václavák zatkli.

S čím ale komunisti určitě nepočítali, bylo, že druhej den přijdou lidi zas. A že přijdou i v úterý, s kytkama nebo bez nich. A ve středu. Že budou prostě chodit na Václavák celý týden.

Byla jsem tam taky. Ne úplně každý den, ale byla. Demonstrace začala vždycky odpoledne a trvala až do tmy. Na samotný Václavák se nedalo dostat, metro tamtudy jenom projíždělo a postranní ulice byly zavřený, takže dav lidí většinou uvízl někde na Národní, na Můstku nebo ve Vodičkový, kam nás policajti vytlačili. Jednou jsme byli dokonce až na Karláku.

Policajti byli ostrý. Měli psy, obušky, slzný plyn a taky vodní děla. V tom mrazu na lidi stříkali studenou vodu. Lidi pískali a řvali, ale někdy taky policajtům tleskali, jako ironicky. Hlavně jsme zpívali hymnu. Pořád někde bylo slyšet Kde domov můj a Nad Tatrou sa blýská a taky skandování „svobodu, svobodu“ nebo „Masaryk” a „Ať žije Havel”. Pana Havla ostatně hned na začátku týdne zatkli.

Dost jsem se tehdy bála. Bylo to strašidelný, hlavně když se setmělo a bylo vidět jenom modrý majáčky policejních aut a byl slyšet štěkot psů a chrchlání policejního amplionu. Najednou se vždycky přelila taková vlna, policajti se dali do pohybu a lidi začali utíkat. Nebylo jasný, co se vepředu děje.

Všichni se báli, bylo to na nich vidět. Ale ne zase tolik, aby zůstali doma.

„Tady veřejná bezpečnost,” křičel policajt do amplionu, „vaše shromáždění je nezákonné. Pokud se nerozejdete, vystavujete se nebezpečí rázného zákroku a trestního stíhání.”

Pískot a řev.

Úplně nejhorší ale bylo to ticho, co se chvílema rozhostilo. Z toho mi opravdu běhal mráz po zádech. Po tom tichu se vždycky něco spustilo: bití nebo vodní dělo nebo slzný plyn.

Nebyli tam jenom obyčejní policajti a fízlové, ale taky zásahový komando. To jsou speciálně vycvičený mlátičky v bílých helmách. Když taková mlátička jde proti vám a drží přitom v obou napřažených rukách obušek, vypadá jako robot.

Byli tam taky příslušníci lidových milicí a to jsou zvlášť hnusný typy. Jsou to takový většinou obstarožní chlápci v šedomodrých kabátech a placatých čepicích, který mají normální zaměstnání a vedle toho si ve volným čase hrajou na policajty a pomáhají chránit KSČ. Přitom by to vůbec nemuseli dělat, mohli by pít pivo a dřepět doma u televize. V lednu je sváželi v autobusech z celý republiky, aby pomohli rozehnat „protistátní živly“, který se „srocovaly” v hlavním městě a nenechaly spořádaný lidi v klidu budovat socialismus.

Viděla jsem, jak policajti a fízlové odtahujou lidi do aut a kroutí jim přitom ruce za zády. Tahali je i po zemi, zádama po asfaltu. Mlátili do nich nebo kopali a takovej tlustej policajt řval na nějakýho kluka: „Já ti dám svobodu, hajzle.” A: „Vy se tu, kurvy, nemáte dobře, jo?” A přitom do něj mlátil obuškem.

Lidi, co stáli kolem, křičeli: „Pusťte ho, to se nestydíte? To jste Češi?” Ale nebylo to nic platný.

Skandovali jsme taky „gestapo, gestapo”, což muselo policajty rozběsnit ještě víc.

Musím říct, že jsem brečela.

V televizi pak večer hlásili, že skupinka „protispolečenských živlů”, ovládaná ze zahraničí nepřáteli Československé socialistické republiky, házela na Václaváku po příslušnících Veřejné bezpečnosti dlažební kostky, takže příslušníci museli přiměřeně zasáhnout.

To byla samozřejmě čistá lež! Nebyli jsme žádná „skupinka“, ale několik tisíc lidí. Nikdo nás neovládal a nikdo ničím neházel.

Lidi na venkově tomu ale možná věří.

Všude v postranních ulicích stály žlutobílý antony se zamřížovanými okny a nápisy VB, do kterých policajti odváděli zatčený lidi a někam je odváželi. Asi na výslechy a další bití.

To ale nebylo poprvý, co jsem šla na demonstraci.

Ta první byla vloni na podzim, dvacátýho osmýho října, na výročí založení Československa. Byla jsem tehdy na Staromáku s tátou. Šel se mnou, abych tam nebyla sama. Nevěděla jsem, že by se tam chystal někdo z mých kamarádů, bylo to úplně poprvé a ve škole jsem se o tom bála mluvit. Tak teda se mnou šel táta a tvrdil, že mě naučí, jak se má správně demonstrovat. Já teda nevím, kde by se to naučil on, snad v roce 68? Celá jeho lekce spočívala v tom, že mi vysvětlil, jak před policajtama utíkat. Člověk prý nikdy nesmí vběhnout do slepý ulice, do domu nebo do dvora, protože odtamtud ho policajti vyberou. Musí běžet tam, kde je otevřený prostor. V tomhle konkrétním případě to byla Celetná ulice, kterou jsme s tátou pelášili, dokud jsme ve vinárně U žemle nezahlédli dva tátovy kamarády. Tak jsme k nim zapadli.

Tehdy v říjnu na Staromáku taky byly vodní děla a obrněný vozy a fízlové, ale v lednu se něco přece jen změnilo.

Policajti přitvrdili, ale lidi jako by se přestávali bát. Nechali se třeba kousek vytlačit, ale za chvíli se zase vrátili zpátky. Dav se přeléval z Vodičkový na Karlák, na Můstek, na Národní, a fízlové nevěděli, kde zakročit dřív. Byly tam hlavně mladý lidi, ale nejenom. Viděla jsem i hodně starších.

Na konec týdne, v sobotu 21. ledna, byla ohlášená celonárodní pouť do Všetat. Což je vesnice poblíž Prahy, kde se narodil Jan Palach a kam fízlové převezli jeho popel, když ho tajně vyhrabali z hrobu na Olšanech. Nechtěli, aby zůstal v Praze, protože k němu pořád táhly davy lidí a fízlové nestačili vyhazovat kytky a svíčky, který mu dávali na hrob.

Se ségrou jsme se rozhodly, že na tu pouť půjdem.

Naši nám to rozmlouvali, tvrdili, že nás policajti seberou ještě v Praze u vlaku, ale my jsme stejně chtěly jet. Komunisti nám nebudou nic zakazovat.

Už v tramvaji, po cestě na vlak do Vysočan, jsme rozeznávali obličeje lidí, který asi měli namířeno taky do Všetat. Některý opravdu sebrali hned na nádraží, ale nám se podařilo nastoupit do vlaku.

Když jsme vylezly ve Všetatech, bylo nástupiště plný uniformovaných policajtů a fízlů. Nechali nás ujít asi deset metrů a pak nás zastavili. „Občanský průkaz!” A: „Co tady děláte?”

„Jedeme na výlet,” řekla sestra.

„Na výlet, děvčata? Tak půjdete s námi,” řekl policajt.

Občanky nám nevrátil a místo toho nás vedl ven z nádraží, kde už stál autobus. Normální stará karosa, akorát že měla zabílený okna.

Ségra a já jsme se nijak nehádaly, prostě jsme se nechaly odvést. Měla jsem žaludek sevřenej strachy. I když jsme to vlastně mohly čekat. Hned po nás přivedli do autobusu nějaký vlasatý kluky, z učňáku, z Ústí nad Labem, jak jsme se později dozvěděly. Ti se s fízlama normálně prali. Nechtěli je poslechnout a nastoupit. Jeden se ještě vzepřel ve dveřích, jenomže policajt si vzal na pomoc dalšího, kluka silou odtrhli, praštili ho do břicha a pak ho prostě hodili dovnitř.

V autobuse bylo pěkně plno. Asi po půl hodině, když fízlové vodili další a další lidi, jsme se tam ani nevešli, pár kluků sedělo na zemi v uličce.

Nikoho jsme tam se ségrou neznaly, ale byli to docela sympatický lidi. Hlavně mladý, ale taky jeden pár tak ve věku našich.

Seděly jsme tam pěkně dlouho. Nikdo nevěděl, co s námi bude, jestli nás odvezou k výslechu, nebo rovnou do vězení.

Nálada nebyla nic moc a nebýt těch vlasatejch kluků, bylo by nám asi opravdu úzko. Jenomže ti byli připraveni na všechno. Nechali kolovat láhev se slivovicí a vtipkovali, takže jsme se se ségrou docela zasmály. I když ne moc, protože situace byla objektivně blbá.

Sebrali nás asi ve dvě. Pořád se nic nedělo a venku už se začalo smrákat. Pak přišli policajti a kupodivu nám rozdali naše občanky. Docela se nám ulevilo, protože to znamenalo, že si nás asi nenechají. Řekli jenom, že rozešlou hlášení do škol a že nás všechny vyhoděj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máme holý ruce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.