Copyright © Václav Ryneš, 2019

Cover © Žaneta Kortusová, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-217-2 (print)

ISBN 978-80-7557-765-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-766-5(mobi)

ISBN 978-80-7557-767-2 (pdf)

Obsah

I. Optimistické a pesimistické alternativy

Úvod

LIDSTVO VE VESMÍRU

STÁT A SPOLEČNOST

SOCIÁLNÍ STÁTNOST

SPOLEČENSKÉ JEVY

FORMY LIDSKÉHO SDRUŽOVÁNÍ

DUCHOVNÍ VÝVOJ NA ZAČÁTKU 21. STOLETÍ

MIMOŘÁDNOST PRVNÍ GLOBÁLNÍ CIVILIZACE

PŘÍLOHY

Slovníček

Literatura

II. Kolaps nebo další vývoj lidstva

Úvod

HYBRIDNÍ SVĚT 21. STOLETÍ

NEGATIVNÍ JEVY SOUČASNOSTI

POSTMODERNÍ LIDSKÝ SVĚT

ČLOVĚK V HYBRIDNÍ REALITĚ

ROZUMOVÁ A EMOTIVNÍ LIDSKOST

VESMÍRNÝ A LIDSKÝ KOLAPS

LIDSTVO V SOUČASNOSTI

ŽIVOT – VESMÍRNÁ LIDSKÁ STOPA

Příloha: Závěrečná úvaha

Literatura

I.
Optimistické a pesimistické alternativy

Úvod

Budoucnost má v lidském světě zvláštní postavení, protože lidská bytost se od pradávna snaží zjistit svoji budoucnost, a to formou věštění, předpovědí, prognostiky nebo proroctví. Na základě vědeckého zkoumání neexistuje objektivní důkaz, že by vždy v současnosti byla předvídatelná další realita vývoje lidstva. Budoucnost je neurčitost.

Ve vesmírném prostředí je cesta lidstva lemována řadou křížů, kde vedle obětí jsou přibiti jejich kati a životní koloběh pokračuje stále a neúprosně dál k dalšímu kříži a obětem lidstva, a to někde v útrobách vesmíru a mezi miliardami hvězd.

Existovala rozdílnost a bude existovat mezi lidskou vizí a reálným vesmírem. Lidská spravedlnost bude vždy relativní a lidská vize se může vždy přibližovat, ale i vzdalovat a lidské štěstí nebo neštěstí nás stále bude provázet. Náš sen o lepší a spravedlivější společnosti může vždy mizet v probuzení do reálné skutečnosti. Zda je to štěstí nebo neštěstí, o tom vždy rozhodne dějinná skutečnost, která nás míjí v okamžiku smrti.

Ještě nebyla nalezena účetní kniha, ve které bychom mohli spočítat manka minulosti, zisk současnosti, ztráty nebo zisky lidské perspektivy. Pokud je lidská civilizace fenoménem vzniklým nahodile ve vesmírném prostředí, pak nahodile zanikne, tak jako nahodile vznikla. Pokud je lidstvo fenoménem nějaké tvořivé síly – Boha, pak jeho existence není nahodilá a náhodná.

Pokud je existence lidské bytosti a lidstva v přímé závislosti na jejich optimálním existenčním rozhodnutí, existuje asi vždy možnost další perspektivy lidstva než pesimismus končící v nicotě. Pokud je existence lidské bytosti a lidstva závislá na existenci nějaké tvořivé síly – Boha, pak je zde zřejmě účel a důvod, záměr vesmírného charakteru v čase a prostoru a za určitých podmínek pro existenci života a lidstva i s kalkulací o sebezničení lidského prvku ve vesmíru. V tomto případě se perspektiva lidstva nedá odhadnout. Perspektiva další existence lidské bytosti a lidstva je optimální, když se rozhodne pro optimistickou variantu svého rozvoje, a pesimistická, když se rozhodne pro své sebezničení (chtěné nebo nechtěné).

Kniha Paradigma navazuje na již vydané publikace Civilizace na prahu 21. století a Perspektiva lidstva, člověka a sociální stát“ a vychází též z vědomí role křesťanství v lidském společenství. Jedná se o politologické a sociální úvahy, které vycházejí ze sociální doktríny, křesťanského personalismu a vývojových teorií T. Chardina.

Autor analyzuje dějinný vývoj lidstva v rámci optimistických i pesimistických alternativ a možných perspektiv. Poukazuje na vývoj lidských bytostí a lidského poznávacího procesu a zamýšlí se nad existencí živých organismů, existencí života ve vesmíru. Poukazuje na tvořivé schopnosti lidských bytostí a existenci lidstva na povrchu planety Země. Klade si otázky příčiny, důvodu a poslání lidských bytostí mezi miliardami hvězd hvězdné oblohy a nespočtem světelných let. Pokládá si též otázky, kam směřují lidské bytosti a lidstvo ve svém dějinném procesu a na své vesmírné životní pouti pro lidskou bytost v nekonečném času a nedohledném prostoru. Autor nabízí možnosti hledat z množiny vývojových alternativ existenční perspektivnost.

LIDSTVO VE VESMÍRU

Planeta Země

Planeta, kde existuje lidský život, u kterého se stále vyvíjí poznávací proces.

Tvar Země: Země není kulatá, je na pólech zploštělá a má tvar geoidu. Nejdůležitější míry zemského tělesa:

Rovníkový průměr Země: 12 756 km

Poledníkový průměr Země: 12 713 km

Obvod rovníku: 40 075 695 metrů

Povrch Země: 510 065 605 mil. km^2

Objem Země: 1 083 210 000 000 km^2

Hmotnost Země: 5 973 000 000 000 000 000 000 tun

Průměrná hustota Země: 5 514 kg/m^2

Průměrná rychlost Země na oběžné dráze: 107 172 km/h

Pohyby Země:

Otáčí se kolem své osy, otáčí se od západu k východu. Země se otočí okolo své osy za jeden den, to je 24 hodin. Obíhá kolem Slunce za 1 rok, to je 365 dnů a ¼ (365 dnů, 5 hodin, 48 minut a 45,7 sekund. Jeden rok je přestupný. Rok pak má 366 dnů).

Oběh Země kolem Slunce:

Země se otáčí kolem své osy a současně obíhá kolem Slunce. Doba, za kterou oběhne Země kolem Slunce, se nazývá rok. Během jednoho oběhu kolem Slunce se Země kolem své osy otočí 365 krát. Rok má proto 365 dní.

Lidské bytosti od počátku své existence soustavně pozorovaly oblohu a pohyby vesmírných těles na ní. Znalosti, které pozorováním získaly, jim umožnily měřit čas a orientovat se na souši i na mořích, a to v různých vývojových etapách lidské civilizace. Po tisíce let shromažďovaly jednotlivé poznatky o Zemi a vesmíru a pokoušely se je složit v celkový a ucelený obraz. Lidstvo se při tom dostávalo do slepých uliček, a dopouštělo se omylů, které po čase rozpoznávalo, na základě vždy nové kvality lidského poznávacího procesu.

Světadíly, oceány a povrch Země

Světadíl

Rozloha v km^2

Počet obyvatelstva

Hustota zalidnění

Počet států

Evropa

10 382 000

713 000 000

69 na km^2

43

Asie

44 410 000

3 312 000 000

75 na km^2

46

Afrika

30 329 000

682 000 000

23 na km^2

53

Sev. Amerika

24 360 000

436 000 000

18 na km^2

23

Již. Amerika

17 843 000

308 000 000

17 na km^2

12

Austrálie a Oceánie

8 910 000

29 000 000

3 na km^2

13

Oceán

Rozloha

Tichý oceán

180 000 000 km^2

Atlantický oceán

93 000 000 km^2

Indický oceán

75 000 000 km^2

Severní ledový oceán

13 000 000 km^2

Celkový povrch

Rozloha

Světové oceány

361 000 000 km^2

149 000 000 km^2

510 000 000 km^2

Pevnina

Celý povrh Země

Severní polokoule:

oceány 61 %

pevnina 39 %

Jižní polokoule:

oceány 79 %

pevnina 21 %

Celkový povrh:

oceány 70 %

pevnina 30 %

Pouště je možno definovat jako oblasti, které trpí nadměrným suchem, nedostatkem vody a vegetace. Pouště se vyskytují v obratech obratníků. Příkladem je Sahara nebo Arabská poušť.

Největší pouště planety Země: Antarktická, Arktická, Sahara, Arabská, Gobi Asie, Patagonská, Velká pánev (Great Basin), Čihavská poušť (Chihuahuan), Velká písečná poušť Austrálie a asijské pouště Karakum, Kyzylkum, Taklamakan, Kalahari.

Zemětřesení a sopečná činnost vznikají pohybem litosférických desek, kdy dochází k otřesům zemského povrchu a zemětřesením. Za kalendářní rok odborníci zaznamenají asi milion případů chvění zemského povrchu.

Země je uzavřeným ekologickým systémem. Většina organismů na naší planetě je tvořena asi z 60 % z vody. V zemské atmosféře je více vody než ve všech světových řekách. Celkem 95,5 % vody tvoří slaná voda v mořích a oceánech. Pouze 3,5 % představuje voda sladkovodní. Voda je jednou ze základních podmínek života na naší planetě. Je také látkou potřebnou pro veškeré chemické procesy v živém organismu. Lidstvo využívá více než polovinu veškerých dostupných zdrojů sladké vody. Lidské tělo se skládá přibližně z 70 % z vody. Lidská bytost vydrží bez jídla přibližně čtyřicet dnů a bez vody asi jen čtyři dny.

Podle odhadu Mezinárodní organizace pro výživu a zemědělství klesají zásoby vody v Evropě o jednu třetinu, v Asii o tři čtvrtiny a v Africe o dvě třetiny. Třetina světových zásob podzemní vody trpí rychlým úbytkem a hrozí úplné vyschnutí. Programy OSN upozorňují na to, že v polovině jednadvacátého století bude nedostatkem vody postiženo sedm miliard lidí v šedesáti zemích světa. Globální spotřeba vody ve dvacátém století se zvýšila čtyřnásobně a stále stoupá. V ovzduší planety se nachází smog, který vznikl z lidské činnosti a znečištěné ovzduší má na svědomí asi 5 milionů lidských životů ročně, zvláště v asijském prostředí. Světová zdravotnická organizace považuje 20/MG/m^3 za rizikovou hranici. Některé uvedené údaje se samozřejmě v čase proměňují.

Vývoj názorů lidských bytostí na planetu Zemi

Od nepaměti lidské bytosti pozorovaly dohledný vesmír a pohyby nebeských těles. Znalosti, které postupně získávaly pozorováním, jim umožňovaly měřit čas a orientovat se na souši a mořích. Lidský svět se naplnil představami nadpřirozených bytostí s lidskými vlastnostmi a nadpřirozené vlastnosti byly přisuzovány i jednotlivým vládcům.

Po tisíciletí shromažďovaly lidské bytosti poznatky o planetě a vesmíru, snažily se vytvořit si celkovou představu a dopouštěly se nepřesností a omylů. Lidstvo postupně poznávalo a poznává své nepřesnosti a omyly na základě nové kvality lidského poznávacího procesu.

Prvotní představa lidstva o okolním světě byla, že Země je plochá deska, která se vznáší ve vzduchu nebo plave ve vodě. V rámci řecké civilizace vzniklo poznání, že planety, k nimž se počítal Měsíc a Slunce, jsou tělesa podobná Zemi, a že se pohybují prostorem. V antickém světě Řeků a Římanů vznikl názor, že Země je středem vesmíru a že Slunce obíhá okolo Země a rovněž všechny tehdy známé planety (Merkur, Venuše, Mars, Jupiter, Saturn). Hvězdy byly považovány za zářící body upevněné na nebeské báni a věřilo se, že se vše točí okolo Země. Představy starověku převzalo i křesťanství a tyto názory přetrvaly i v období středověku. Křesťanství doplnilo a obohatilo lidské poznání o představu Boha – stvořitele lidského života, o nebe, kdy lidská bytost a vesmír jsou stvořeny a lidské pořádky jsou dílem Božím. Tato idea přetrvávala až do poznání, že Země obíhá kolem Slunce, a že Země je planeta, která s ostatními obíhá okolo Slunce, a Slunce, že je středem vesmíru.

Pokrokem v lidském poznávacím procesu byl poznatek, že vesmír není tvořen jen Sluncem a planetami a že Slunce je jen jednou z mnoha miliard hvězd ve vesmírném prostoru. S rozvojem lidského poznání postupně vznikla řada teorií zdůvodňujících vznik planety Země, vesmíru, života a lidských bytostí.

S novými poznatky vždy vznikají nové otázky a nové teorie o životě, lidské bytosti a společnosti, ale i o existenci Boha – tvořivé síly v lidsky nepoznatelném čase a ve vesmírných prostorech.

Vesmír

Vesmír – kosmos – kosmický prostor, který zahrnuje také planetu Zemi, je pojem zahrnující označení živé a neživé hmoty v poznatelné části vesmíru – veškeré hmoty a energie. Podle některých lidských teorií může být vesmír součástí většího množství vesmírů (nebo mnoha vesmírů), které mohou mít odlišné fyzikální zákonitosti. Vznikem vesmíru se zabývala lidská bytost od počátku své existence a v průběhu lidského vývoje vznikaly a vznikají různé mýty, náboženské představy a domněnky i teorie.

V současnosti se zabývá vesmírem kosmologie a z hlediska lidského poznání astronomie a astrofyzika. Ve vývojovém procesu lidstva se objevila celá řada teorií a modelů, které vždy byly aktuální na úrovni poznávacího lidského procesu. Současný výhled astronomického poznání ukazuje, že stáří vesmíru je asi 17 miliard let. Obvykle je možno definovat vesmír jako vše, co existovalo, existuje a bude existovat v neznámé časové jednotce. Z lidského hlediska člověk vyvozuje své závěry o vesmíru vždy v určitém čase z planety Země, která je součástí galaxie sluneční soustavy v Mléčné dráze.

Ze současných odhadů vyplývá, že v pozorovatelném vesmíru existuje, asi tři miliardy hvězd. Existuje hypotéza, že celý vesmír je homogenní a isotropní (kosmologický princip). Vesmír podle lidského pozorování tvoří časoprostorové kontinuum, které se skládá ze tří prostorových dimenzí a jednoho časového rozměru. Vesmír se podle pozorování řídí nějakým souborem fyzikálních zákonů a konstant. V rámci lidské civilizace existuje řada popisů a mýtů o vzniku života a vesmíru a rovněž i řada různých modelů. V současnosti existují statické a dynamické teorie a modely vesmíru (model a teorie velkého třesku, teorie více vesmírů).

Vesmírné prostory a lidská bytost

Vesmírné prostory a vesmírný čas jsou veličiny mimo existenční maxima lidské bytosti a lidstva. Například: živý organismus mravenec v místě své existence na mraveništi (třeba někde v Praze) nikdy (pokud není uměle přenesen), existenčně nepozná Čechy, planetu, vesmírný prostor, tedy nepředstavitelné vzdálenosti od místa výskytu a krátké životnosti. Existuje životní danost, která je pro různé živé organismy planety nepřekonatelná a nepřekročitelná. Pro mravence existuje jen společenství jiných mravenců, pro které je možnost dosáhnout jen určitý prostor od místa výskytu a krátké životnosti. Existuje životní danost, která je pro různé životní organismy planety Země nepřekročitelná. Pro živé organismy existují jen nějaká společenství v rámci vymezeného prostoru z hlediska existenčního a časoprostorových jednotek. Vzdálenosti desítek, stovek a miliard světelných let jsou pro živý organismus (mravence) – nepřekonatelnou vzdáleností. Místo mraveniště, kdykoliv může podléhat zkáze, a to za nějaké nahodilé události nebo nějakého přírodního nebo lidského zásahu.

Lidská bytost též představuje živý organismus a žije v nějaké časoprostorové jednotce a liší se od ostatních živých organismů, a to svým sebeuvědomováním – duchovnem, již lze charakterizovat jako bytost moudrá.

Z hlediska vesmíru žije na planetě v nějaké hvězdné galaxii mezi miliardami hvězd, kdy vzdálenosti se měří na miliony světelných let. Prozatím ji obklopují vesmírné prostory (dostupné vývoji lidského poznání), kde se nesetkává s živým organismem, a tedy za své existence a dosavadní existence lidstva není schopna poznat ani 0,1 % vesmírného prostoru. Existence lidského života má hodnotu daného existenčního času, který nelze srovnávat s časoprostorovými jednotkami vesmíru. Lidstvo jako fenomén a vrchol živého organismu na planetě je v postavení, že nezná svůj počátek a konec své existence, existence lidstva, planety a galaxie. Pomyslná síť generací lidských bytostí, která se vyvinula a prostorově expandovala na planetě Zemi a z lidských ohnisek, obklopila celý povrch planety sítí lidského života, práce a organizačních struktur. Lidské generace nepřetržitě existují na tenkém povrchu planety, za zvláštních podmínek, které umožňují existenci živých organismů, člověka a lidstva.

Výsledky lidského duchovna obklopují planetu i po smrti lidských bytostí a vytváří nepřetržitý řetězec duchovní sféry vždy nových generací a jejich narůstajícího poznávacího procesu, který se vytváří vedle fyzické výměny generací – z minulosti do současnosti a k další perspektivě. Nárůst lidské duchovní energie obklopuje planetu, která nezeslabuje, ale stále narůstá v nějaké časoprostorové jednotce.

Lidstvo jako celek prostřednictvím generační výměny vytváří své dějiny a vždy nové společenské struktury na vyšším kvalitativním stupni svého vývojového procesu na planetě Zemi. Ve vesmírném prostoru existence života a lidské bytosti i lidstva představuje jen nějaký záblesk z hlediska časoprostorových jednotek.

Lidstvo, které prozatím v pozorovatelném a dostupném vesmíru je osamocené a omezené svými životními a existenčními možnostmi, se pohybuje v kosmickém prostoru vždy k neznámé perspektivě. Vzniká však otázka odkud a kam se lidská bytost a lidstvo pohybují v nepřívětivých kosmických prostorech. Lidská bytost může svými fyzickými a duchovními vlastnostmi pozorovat a vidět svítící vesmír, který svou fyzickou existencí asi nikdy nemůže dosáhnout.

Jaká asi Tvůrčí síla stála u vzniku vesmíru, živé a neživé hmoty? Jaká asi Tvůrčí síla ponechala tvůrčí schopnosti lidské bytosti, a to při omezenosti v malé časoprostorové jednotce, jako je lidská existence v porovnání s nepředstavitelnými a nedosažitelnými časovými a prostorovými jednotkami platnými ve vesmíru. Je to nahodilost, náhodnost nebo něco více?

Na základě stále se rozvíjejícího poznávacího procesu lze konstatovat, že v řadě miliard let je planeta Země a sluneční soustava přechodným vesmírným jevem. Slunce zřejmě vyprodukuje ve svém stagnačním stádiu více tepla, až dosáhne do bodu, v kterém se vypaří tekutá voda a existence života bude nepravděpodobná, zanikne biosféra Země.

Současné teorie charakterizují vesmír jako uzavřený, kdy hustota vesmíru je vyšší než kritická. Otevřený vesmír je naopak ten, kdy hustota vesmíru je nižší než kritická. V lidsky poznatelném vesmíru, lidský poznávací proces dospěl do stádia, že existence planety Země je dočasná, stejně tak jako sluneční soustavy i biosféry obklopující planetu. Teoreticky je i možná perspektiva přenosu lidské bytosti na jinou planetu s biosférou.

Člověk – lidská bytost

Fylogeneze „homo sapiens“ přes časté nálezy není jednoznačná. Evoluce hominida zřejmě nebyla lineální a souvisí s klimatizačním vývojem na planetě Zemi, a zřejmě mu předcházel určitý vývoj v průběhu vývoje planety (jejích dějin) na nižší úrovni než je výskyt „člověka moudrého“ (lidské bytosti). Antropogeneze se netýká jen vývoje rodu Homo (a jeho předchůdců), ale také postupného osídlování země.

Na planetě Zemi ve vývoji živých organismů na zemském povrchu zřejmě došlo v odstupech let k vývojovému zlomu, kdy se vynořuje lidská bytost – člověk moudrý, která se od ostatního organického života liší propojeností fyzické a duchovní podstaty – rozumovými schopnostmi. Člověk moudrý je současně žijící druh (homo) a jeho existence se odhaduje na 2,8 milionů let. Vznik rodu homo se teoreticky datuje do doby, kdy vznikly první kamenné nástroje – do období paleolitu. Jedna vývojová teorie vychází z paleontologických nálezů a klasifikace až k člověku moudrému. Jiná teorie vychází z vývojového zlomu a jeho přerušení ve sféře živých organismů existencí člověka moudrého, jehož charakterizuje duchovno, rozvoj poznávacího procesu, práce a výroba nástrojů a jeho neustálý společenský vývoj. Kdy a jak a z jakých důvodů, zda nahodilost, náhoda nebo tvůrčí proces nejdříve stály u vzniku vesmíru, živé a neživé hmoty, lidské bytosti a lidstva, je prozatím mimo poznávací proces lidskou vědou nebo vírou. V lidském podání lze stvoření světa považovat za mytologické vyprávění o počátcích vesmíru a lidské bytosti Tato lidská podání se objevují v různých podobách v civilizačních etapách lidského vývoje. Ve vývoji lidských bytostí pak dochází k dalšímu tentokrát dějinnému a nadpřirozenému okamžiku, kdy do dějin vstoupilo Desatero Božích přikázání a vstup Ježíše Krista a možnost vykoupení lidské bytosti.

Pojetí vesmíru a lidstva T. de Chardina

V biblické Apokalypse říká oslovený Kristus: „Já jsem alfa a omega, počátek i konec.“ Tento symbol použil T. de Chardin k označení budoucího pólu vyvíjejícího se Vesmíru jako protiklad k minulému pólu, bodu Alfa – počátku. Vesmír směřuje od bodu Alfa k bodu Omega, kde geometrie místa je nahrazena neurčitým stavem a kde bod Omega je považován za ohnisko, z kterého se rozbíhají linie vesmírného vývoje, jenž je soustřeďuje a přitahuje k sobě.

Myšlenková evoluce a neustálé proměny Vesmíru, zejména živých organismů a lidského společenství, se objevily u řady filozofů a teologů. Henry Bergson v knize Tvořivý vývoj (1905) poukázal na to, že vývoj nemůže znamenat jen rozvíjení, nýbrž že zahrnuje i vznikání nového, co zde dříve nebylo – čili tvoření. T. Chardin pak rozvíjí vznik nových forem jako „rozbíhavé bujení“. A hledá obecné poznatky evoluce z hlediska celkové její struktury a celkového kosmického procesu, který sahá od tvorby atomů a galaxií, přes molekuly, buňky a složitější organismy až k primátům, lidské bytosti a lidské společnosti. Jeho pozornosti neuniklo při studiu evoluce, že v určitém stádiu, zejména u člověka a lidské společnosti mezi rozrůstající specializací působí i konvergence a sbližování různých vývojových linií lidstva (splývání nářečí a jazyků, sdružovací proces kmenů, národů atd.). Podle T. Chardina Vesmír prochází kritickou fází, kdy konvergence začíná převládat nad divergencí. Kosmický počáteční impuls chápe jako velký třesk (stvoření), který je opačným pólem konce vesmíru. Bod Omega je pak náboženským pojmem pro trvalé Boží působení ve Vesmíru, které je světelným bodem, jenž přitahuje a zve.

V. I. Vernadovskij propojil přírodní vědy s filozofií a vytvořil pojem noosféra, která je po geosféře a biosféře třetí fází vývoje Země. Vernadovského noosféra se dostavila s rozením prvního myslícího tvora na planetě a trvale se projevuje skrze geosféru a biosféru ve formě lidské působnosti a lidských zásahů do ní a je viditelná a prezentovaná fyzickým a ekonomickým vývojem na planetě Zemi.

V protikladu k tomu jsou teorie vycházející z existence vzniklé hmoty od věčnosti, kdy z neživé hmoty vznikla hmota živá, z které se vyvinula v průběhu vývoje inteligentní lidská bytost. V dějinách lidstva se objevily materialistické a idealistické domněnky a teorie. V současnosti je existence života a lidské bytosti, některými lidskými bytostmi chápána jako náhodnost a nahodilost – lidská bytost vznikla a stále vzniká a proměňuje se v nicotu.

V dějinném vývoji, kdy stupeň lidského poznání se rovná svobodnému rozhodování, si může lidská bytost vybrat: víru v existenci Boha (nějaké Tvůrčí síly) od věčnosti a posmrtnou duchovní existenci nebo víru v neexistenci Boha (nějaké Tvůrčí síly) od věčnosti a nicotu lidské existence. V obou případech neexistují vědecké lidské důkazy. V obou případech v pluralitním lidském světě existují jen alternativy a lidská víra nebo nadpřirozeně zjevená Pravda.

Země

Země je domovskou planetou lidské bytosti a má mnoho různých lidských názvů, kdy mezi nejznámější patří název latinského původu Terra nebo řecký název Gaia. Země je třetí planetou sluneční soustavy, na které je potvrzen život a vznikla zřejmě před 4,6 miliardami let. Poloměr země je skoro 6,5 tisíc km a je nejhustější planetou ve sluneční soustavě. Zemský plášť jako celé těleso vytváří přibližně 69 % zemské hmotnosti a 84 % celkového objemu. Celkový povrh planety Země je 510 065 284,702 km^2 a je pokryt světovými oceány, kdy souš tvoří jen 29 %. Souš vytváří 7 kontinentů: Asie, Evropa, Severní a Jižní Amerika, Afrika, Austrálie Antarktida. Rozvržení souše a oceánů se v průběhu vývoje planety měnilo a stále se mění. Země je jedinou planetou sluneční soustavy s hydrosférou na 71 % zemského povrchu, a z toho je 97 % mořská voda a jen 3 % sladké vody. Primární atmosféra souvisí se vznikem planety a současná atmosféra je druhotná – pozměnila ji existence živých organismů a vývoj života na planetě. O živých organismech na planetě lze říci, že vytváří biosféru, kde vznikl život asi před 3,7 miliardami let; předchůdci lidské bytosti se vyskytují v posledních několika milionech let. Od dvacátého století již planeta Země není lidským bytostem neznámou zemí, ale je již lidským globalizovaným světem. Plícemi „modré planety“ jsou deštné pralesy, které mají klíčovou úlohu při vytváření optimálních podmínek pro život na planetě. Život na planetě je v neustálém pohybu. Migrace živočichů a rostlin je adapčním chováním, které pomáhá jednotlivým druhům přežít a zároveň přispívá k jejich rozšiřování. Migrační cesty nevznikly najednou, ale jsou výsledkem různých pohybů mnoha předcházejících generací i různých klimatických změn na planetě. Specifickou migrací je pohyb „Člověka moudrého“ a jeho putování po povrchu planety. Jeho migrační pohyby souvisí nejen s klimatickými podmínkami, ale i se sociálním vývojem lidského společenství a jeho uspořádáním v jednotlivých částech planety.

Geologický vývoj planety Země

Z hlediska vědeckého poznání je geologický čas uměle rozdělen na úseky – geologická období, a to podle geologického, paleontologického vývoje Země. Celá geologická minulost byla a je rozčleněna na několik časových úseků a tak vznikla stratigrafická tabulka, která rozčleňuje minulost Země na jednotlivá období. Ve své historii dosáhla planeta Země několika mezních událostí. Samotný vznik planety je předpokládán asi do období před čtyřmi a více miliardami let, kdy vznikl v důsledku určitých podmínek ve vesmíru. Asi před 680 miliony let se objevila atmosféra, která vytvořila ochranu před slunečním zářením z vesmíru – jako základní podmínku pro vznik života.

Lidská bytost

Homo – lidská bytost (člověk) je jediným žijícím druhem na planetě, kterého charakterizuje rozumová inteligence, schopnost mluvit (komunikovat) s druhými. Lidská bytost si uvědomuje sama sebe a je schopna mluvit, myslet a pracovat – vyvíjet duchovní a hmotné hodnoty a pohřbívat své mrtvé. Je nepochybné, že lidské bytosti ve vývojovém procesu prochází autogenetickým, společenským, sociálním, organizačním a kulturním vývojem. Existence lidských bytostí nelze přesně určit, ale existence vesmíru je záležitostí miliard let. DNA je základem živého organismu, který charakterizuje reakce na podněty, rozmnožování, metabolismus, vývoj a růst. Lidský mozek je mimořádným orgánem, který váží okolo 1,2 až 1,4 kg a tvoří jej miliardy neuronů a je schopen miliard operací.

Vývoj lidské bytosti je omezen okamžikem zrození a úmrtí. Lidská bytost při svém životním toku prožívá: okamžik zrození, dětství, dospívání, dospělosti, středního věku, stáří a úmrtí. Lidská bytost nerozhoduje sama o sobě, o svém zrození a ani o místě, rodičích a lidském hmotném prostředí a vývojové etapě, do které se rodí. V kontextu místa, času a životních i hmotných podmínek, částečně rozhoduje o prožití své hmotné a duchovní existence. Základních pět smyslů pomáhá lidské bytosti orientovat se při její existenci. Je to zrak, čich, hmat, sluch a chuť. Jinými smysly jsou: smysl pro rovnováhu, pro dýchání, pro čas a teplotu, pro pohyb, bolest, žízeň, hlad a vyměšování. Na lidskou bytost má zásadní vliv společenské prostředí, dědičnost a životospráva. Lidské zásahy do přirozeného vývoje lidstva a lidské bytosti i přirozeného životního prostředí se někdy vymykají racionalitě a dostávají iracionální charakter, který ohrožuje přirozený vývoj a řád na planetě.

Základní jednotkou lidského společenství je muž a žena s jejich reprodukčními schopnostmi. Lidské bytosti vytvářejí prvotní společenství muže a ženy – obvykle rodinu.

Lidské bytosti charakterizuje vztah k nadpřirozenému (Bohu, Tvůrčí síle), vztah k sobě samému, vztah k ostatním, vztah k okolnímu prostředí a k hodnotám vytvářeným. Některé lidské bytosti věří, že lidská duše je nesmrtelná a po smrti jednoho lidského těla se rodí v jiném. Tomuto procesu se říká reinkarnace. Základní vztah lidské bytosti k přirozenému i nadpřirozenému asi nejlépe vyjadřuje výrok filozofa I. Kanta: „ Hvězdné nebe nad námi a mravní zákon ve mně.“

Vývoj lidských bytostí lze charakterizovat ve třech rovinách: ontologické (jedinec a životní tok), historické (vývoj lidské společnosti), fylogenetické (lidská bytost v hmotném prostředí). V poznatelném vesmíru je lidská bytost jedinečná svými duchovními schopnostmi, uvědoměním sama sebe a svého okolí, u které se stále rozvíjí poznávací schopnosti. Lidská bytost vytváří výjimku a vymyká se živému a neživému prostředí a je výjimečná v dosud poznatelném vesmíru.

Rozklad evropské a americké civilizace ve jménu korektní politiky (fiktivní spravedlnosti) a zmanipulovaných médií se soustřeďuje na přirozené lidské hodnoty, jako je rodina, sexuální život, soužití muže a ženy. Osobní propojenost muže a ženy na doteku vzájemné lásky jsou nahrazovány jen narcismem a erotickým vztahem. Na přirozenost lidské bytosti je soustřeďován útok tam, kde sekularizovaný stát ovládají militantní ateistické většiny jménem neomezené svobody. Křesťanství přineslo do lidského společenství dva životní cíle: pozemský a duchovní (nebeský), kdy jeden se soustřeďuje na pozemskou spravedlnost (život ve víře a podle víry) a druhý na nesmrtelný duchovní život.

V nenáboženském pojetí sociální státnost likviduje smysl rodiny a sociální inženýrství postupně posunuje lidskou přirozenost někam jinam, kdy manželství je chápáno jako nějaká omezující právní, sociální, ekonomická zátěž. Přeměny mužského a ženského pohlaví a vzájemný vztah žen mezi sebou a mužů mezi sebou, ale i mnohoženství a mnohomužství lze považovat za něco nepřirozeného.

Dějiny lidstva

V nepřetržitém kosmickém vývojovém procesu se odehrávají dějiny lidských bytostí (člověka) a lidstva – od minulosti vždy k současnosti a neznámé budoucnosti. Poslání, smysl, důvod, účel, příčina a cíl lidského života a lidského společenství a jeho dějin, vytvářejí souhrn otázek, které lidská bytost a společnost klade a bude klást. Dějiny lidstva lze chápat jako „paměť lidstva,“ obsahující pravdu i nepravdu, realitu i nerealitu v subjektivním podání hodnotitele nebo pamětníka. Úsvit lidských dějin je možno charakterizovat jako období, z něhož nejsou dochovány žádné písemné materiály. Lidské dějiny mají svou minulost, přítomnost neustálou perspektivu. Lidské společenství v různých vývojových stupních má schopnost vytvářet různorodé společenské a organizační struktury, vztahy, vazby mezi jednotlivci a organizačními strukturami navzájem, ale i s vnějším prostředím.

Planeta Země je poseta fyzicky žijícími lidskými bytostmi, které vytvářejí živý a myslící obal, ale je obklopena i neustále myslící sférou, kterou produkují nesčetné mozky lidských bytostí. Dějinný proces lidských bytostí a společenství má svou minulost, současnost a perspektivní budoucnost za neustálého vytváření nespočetného množství skutečností, dějů a událostí.

Dějiny lidské bytosti a lidstva jsou dějinami duchovního a pracovního úsilí a mají svůj neznámý počátek a skrze lidského činitele dostávají subjektivní smysl. Lidský činitel však stále hledá objektivní smysl, cíl, příčinu svých dějin. „Existuji, proto jsem, neexistuji, protože nejsem.“

Z dějin civilizačního vývoje

S lidským vývojem souvisí vývoj prostředků na obranu v přírodě i proti jiným lidským bytostem, a to nejen na obranu, ale i na násilnou expanzi. Nejdříve to byly kameny, kosti zvěře, pak kopí a luky, ochranné štíty, meče, kuše, dobývací stroje, ohňové bomby, muškety, pušky, kulomety, děla, tanky, letadla, rakety, biologické a chemické prostředky až k zbraním hromadného ničení – vyhlazující a likvidující veškerý život v daném rozsahu použití.

S lidským vývojem souvisí i vzájemné obchodování a technický rozvoj lidstva. První účetní záznamy se zachovaly na sumerských hliněných tabulkách. Přes papyrosy a pergameny lidstvo dospělo k počitadlům a účetním knihám, pak od počitadel k jednoduchým mechanickým strojům a pokladnám, přes kalkulačky a elektronické pokladny až k elektronické evidenci tržeb.

Technický vývoj probíhal od kola, k povozům různého druhu až k automobilům, lodím, parníkům, k parním a elektrickým vlakům, až dospěl k moderním dopravním prostředkům.

Ve všech oborech lidské činnosti se v průběhu nárůstu poznávacího procesu mění vývoj techniky a technologií a přináší stále dokonalejší nástroje a stálý kvalitativní nárůst duchovní a materiální činnosti. Ve vývojovém řetězci lze rozeznávat vývoj živé a neživé přírody, ale i zásahy lidské bytosti a lidstva do okolního prostředí, které je obklopuje. Neorganický i organický vývoj má svoji vývojovou zákonitost, tak jako vývoj lidské bytosti a lidstva na planetě Zemi. Lidská bytost se od hmotného světa a organické živé hmoty liší svou duchovní podstatou, tvůrčí činností a vědomím své existence a existence lidského společenství.

Filozofie dějin

Původně byla filozofie souhrnem lidského poznání a vědomostí, které se týkaly záhad lidské existence, společnosti, vesmíru a lidské bytosti. Filozofie chtěla vysvětlit podstatu existence a zároveň podávala životní názory, které různí filozofové v dějinném vývojovém procesu lidstva zastávali a zastávají.

Řecká a římská filozofie vyjadřovala komplexní pohled na politický, mravní a sociální profil z hlediska současného poznávacího procesu. Středověká filozofie byla teologická, středem byl křesťanský Bůh a náboženské otázky. Renesanční filosofie se vracela k pozemskému životu a úloze člověka ve společnosti. Filozofie novověku přinesla oddělení přírodních a humanitních věd a vznik různých racionálních a pragmatických názorů. Od 16. století vznikly silné názorové trendy o organizování lidské bytosti a lidského společenství a postupném oddělování filozofie od teologie. V 17.–18. století filozofové přestali vidět pouze události a začali spatřovat celospolečenské pohyby u lidských bytostí a společností a nastalo poznání, že evropská civilizace není jedinou existující civilizací, ale že před ní byla celá řada různých minulých civilizací a že existuje i celá řada současných mimoevropských civilizačních a kulturních středisek. Původní spekulace astrologické a alchymistické jsou nahrazeny úvahami fyzikálními a poznatky z oblasti přírodních a rozvíjejících se humanitních věd. Vzniká víra v neomezenost lidského rozumu a poznání a rozvíjí se vědecké obory v přírodním a humanistickém prostředí. Do popředí se dostávají poznávací procesy lidské bytosti, společnosti, vesmíru. Společnost je pojímána jako lidský organismus, v němž se projevují snahy politické, náboženské, hospodářské, právní a sociálního charakteru. Objevuje se společnost – občanská a do popředí se dostává lid a jeho postavení v současných státních strukturách a lidská i občanská práva. Filozofie lidské společnosti se stala filozofií dějin a dějiny přestaly být dějinami dynastií a válek, ale dějinami národů a lidských pokolení.

Vzniká novodobá filozofie dějin, která se snaží poznat minulost a přítomnost a hledat dějinné souvislosti. Objevuje se otázka o smyslu dějin a dějinném vývoji. Filozofie dějin se již nezaměřuje na minulost a současnost, ale začíná se soustřeďovat i na sociální, třídní a občanské rozvrstvení a hledat příčiny společenských a politických změn. Do popředí se nedostává jen lidská bytost a společnost, ale životní podmínky a společenské a politické, hospodářské a sociální proměny. Přichází období individualistického a kolektivního pojetí dějinných procesů a rozvíjí se idealistické a materialistické vidění lidského světa a do popředí se dostávají politické ideologie. Znovu se hledá smysl lidských dějin, jednotlivých národů společnosti jako celku. Hledá se dvojí zákonnost: zákonnost přírody a zákonnost lidské bytosti a společnosti. Vznikají teorie posloupnosti vývojových etap lidstva a civilizací a jednotlivých kultur. Postupně se formulují teorie politických formací, civilizačních okruhů, které propojují kvalitativní posuny lidského poznávacího procesu. Do filozofie dějin vstoupily i ucelené ideové a ideologické názory a programové teorie vývoje vesmíru, života a lidstva. Lidská globalizace planety Země v rámci evropské a americké civilizace přinesla lidská a občanská práva, demokratickou, autoritativní a totalitní státnost a také migraci v celoplanetárním měřítku a občanskou společnost vycházející z demokratických principů a politické programové plurality. Do plurality filozofického myšlení vplynula sociologická a metafyzická oblast, ale také přírodní vědy, jež otevřely cesty teologickému a vědeckému chápání smyslu lidských dějin ve vesmíru.

Civilizace

Lidská civilizace je pojmově úzce spjata s organizačním vývojem lidské bytosti, s dějinným vývojem na jednotlivých kontinentech a v civilizačních ohniscích. V čínském, japonském, indickém prostředí snad vznikly první dynastické státy, mocenské střety, expanze, rovněž tak na jiných místech než na asijském kontinentu. Středovýchodní, středozemní územní oblast lze spojovat se vznikem nadnárodních říší a s mezikontinentální expanzí evropskou, africkou a asijskou v okolí Středozemního moře. Je to prostor, kde dochází k míšení národností a jednotlivých kultur. Civilizační a kulturní předěl přinesl vznik velkých náboženství konfucianismu, hinduismu, buddhismu, křesťanství, islámu a dalších a propojování světské a církevní moci. Křesťanství stanulo u základu nejdříve evropské a pak evropské a americké civilizace, která se postupně stala civilizací globální a vyprodukovala ve svém vývoji lidská a občanská práva a svobody.

Prvotní křesťanství přineslo postupné propojení světské a náboženské moci a konfliktní mocenské rozbroje, které postupně se vytvářející evropská státnost v rámci koloniálních snah přenášela ve svých expanzích na další kontinenty. V evropském prostředí jsme svědky dějinného vývoje, kdy na základě křesťanské náboženské rozdílnosti docházelo k politickým a územním střetům, ale i k rozvoji techniky a technologie a lidského myšlení. Dějinný vývoj v evropském prostoru vedl k postupné odluce náboženství od státu, k rozvoji věd, umění, filozofického myšlení a k industrializaci, později k sekulární státnosti až ke vzniku celoevropských a celosvětových konfliktů. Vznik parlamentarismu, ústavnost, demokracie a rozvoj lidských práv a svobod přinesly další proměnu lidského společenství, která vyústila v první celoplanetární evropskou a americkou civilizaci.

Jiné úhly pohledu na lidské dějiny a civilizace

Dějiny lidstva lze dělit na období: pravěk, starověk, středověk, novověk, současnost.

Z pravěku neexistují žádné písemné zprávy až do období vzniku písma. Vznik písma rozšířil lidské poznání a umožnil uchování a rozšíření vědomostí, a to vedle ústního podání. Starověká civilizace vznikala v blízkosti velkých vodních toků a za její konec lze považovat pád a zánik Západořímské říše (v roce 476 našeho letopočtu). Středověk přinesl propojování civilizačních a kulturních středisek a územní expanze, kulturní, myšlenkový, technický a technologický rozvoj a územní expanze zvláště v oblasti evropské státnosti. Přechod středověku do novověku asi nejlépe charakterizuje objevení Ameriky (v roce 1492), vznik nových idejí a evoluční a revoluční proměny evropské společnosti. Od 18. století přichází průmyslová revoluce a postupný vznik národních států až do období postmodernismu a postupné globalizace planety Země. Současnost asi nejlépe charakterizuje členění států na demokratické, autoritativní a totalitní, demokratismus, lidská a občanská práva a hledání lokální a celoplanetární politické, sociální a hospodářské rovnováhy.

Ještě jiný úhel pohledu:

Z historického hlediska lze lidský civilizační proces členit a rozdělit:

Starověk – vznik prvních civilizací. Státy (říše) Mezopotámie, Egypt, Indie, Čína. Antická státnost starověké Řecko a Římská říše.

Středověk: Střední východ – islámská státnost a úpadek Byzantské říše, Asie – Čína, Indie, Japonsko ve středověké státnosti. Evropa a vznik jednotlivých států.

Novověk: rozšíření moderní státnosti, kolonizace, světové války, vznik mocností a velmocí.

Postmoderní a současná doba: celosvětová globalizace, migrace, demokratická, autoritativní státnost, sekularizace, demokracie a občanská společnost, mezinárodní, politické, hospodářské, kulturní a jiné organizace.

Další úhel pohledu:

Lidské dějiny je možno charakterizovat ve smyslu lidských typů civilizací, kdy důležité jsou vývojové znaky jako například: vznik civilizačního procesu, vlastnické vztahy, sociální složení obyvatelstva, vznik státnosti, politický systém, organizační struktura, kultura, tradice, náboženství, ideologie, vzestup civilizace a její etapizace, období stability, období politických, hospodářských, sociálních a jiný otřesů, vznik rozkladných společenských prvků, expanzivní snahy, rozklad morálního a hodnotového systému, stagnační prvky, vznik nových duchovních a společenských podnětů, kulturní a morální změny, vznik nových profesí, nový technický a technologický rozvoj.

Z těchto a obdobných kritérií je možno hledat průběh a vývoj civilizačních změn a proměn, které se odehrávají v různých časoprostorových jednotkách a v určitých civilizačních procesech. Jedná se o evoluční a revoluční změny kvality lidského života jednotlivce a společnosti.

Příklad určitých souvislostí: vznik osadního typu sídlišť má souvislost se vznikem pěstování zemědělských plodin, pastevectvím, chovem domácích zvířat a vznik oradla, kola, povozu znamenal i rozšíření řemeslné výroby. Civilizace se šířila podél velkých říčních systémů, kdy vznikaly prvotní kmenové celky, říše, městské státy a prvotní státní útvary sdružující příslušníky více kmenů a později nadnárodní organizační celky – starověké říše.

Civilizaci jako určitou etapu lidského vývoje lze uměle dělit podle určitých kritérií: na nějaké časoprostorové jednotky a převádět je na nějaké časové etapy. Charakterizovat je podle vývojových společenských, organizačních, sociálních, kulturních a jiných změn a proměn lidské společnosti a životního prostředí, ale i podle technického a technologického pokroku. Z historického pohledu vždy existovaly mýty a subjektivní úhly pohledu na dějinné události, děje a čelné osobnosti v jednotlivých etapách vývoje lidského společenství a na katastrofické událostí spojených s lidstvem nebo okolním prostředím.

Lidské bytosti v pojetí etnickém

Za etnickou skupinu (rasu) lze považovat seskupení lidských bytostí, které spojuje dlouhodobý společenský vývoj, kdy v rozdílných životních podmínkách a prostředí se vytvořily shodné morfologické a fyziologické znaky jako například: europoidní – bílá, mongoloidní – žlutá, negroidní – černá, austroasijská atd.

Příklady pro označení míšenců jednotlivých etnik: mestici, mulati, kreolové.

Za lidský národ je možno považovat seskupení lidských bytostí na určitém území, které spojuje společný jazyk, kulturu, způsob života, morální a právní hodnoty a v řadě případů právní, správní politický systém.

Kultura a vzdělanost

Kultura a vzdělanost jsou proměnlivé jevy během vývoje lidského společenství. Rozvoj kultury a vznik vzdělanosti je spojen s rozvojem jazyka a vzniku prvních písemností, se vznikem náboženství, morálky (morálních příkazů a zákazů) a prvních středisek vzdělanosti. Prvními centry kultury se stalo náboženské školství a ve středověku kláštery, později univerzity a vědecká pracoviště. Rozvoj vzdělanosti pak přichází s povinnou školní docházkou a s rozvojem vědy. Sociální a kulturní antropologie se zabývá lidskými bytostmi a jejich způsobem života.

Lidské bytosti a světový názor – světonázor

Takto je možno označit souhrn představ, názorů, životních zkušeností a hodnot, které mají svůj podklad ve filozofii, v etice, politice, náboženství a v hospodářské sociální oblasti lidských životů, které se významově přibližují k pojmu ideologie. Světonázor a ideologie překračují na nadnárodní a nadstátní úrovni hranice lidských etnik u jednotlivých národů a států a nacházejí své vyústění v různých programových vyjádřeních na společenské a politické úrovni.

Civilizace – civilizační a dějinné souvislosti

Každou civilizaci charakterizuje etnický, správní, náboženský, kulturní, společenský, sociální, výrobní a technický rozměr (ale i jiná kritéria a možné rozměry). Z hlediska objektivního poznání a přístupu i z hlediska přírodních a společenských zákonitostí (současného lidského poznání) existuje i vývoj civilizace v singuláru a v plurálu nezávisle na stupni lidského poznání.

Nestejnoměrný vývoj lidských civilizací a jejich středisek je limitován hmotným prostorem a časem, ale umožňuje vzájemné prolínání, ovlivňování v oblasti kultury, náboženství, přenosu myšlenek, idejí, technického pokroku a státních forem. V lidských dějinách a čase se navzájem jednotlivé civilizace prostupují, kdy neexistuje žádné přesné vymezení a ani možné ohraničení jejich začátků a konce. V rámci jednotlivých civilizací vznikají a zanikají státy a jednotlivé politické a jiné systémy. Politické systémy a státní a správní útvary lze považovat za pomíjivé a podléhající změnám ve vývojovém lidském procesu. Z hlediska historického náhledu je možno konstatovat, že prvotní civilizace byla zřejmě izolovaná v čase a místě a že existoval jen malý počet civilizačních středisek současně a civilizace se z prvního střediska postupně prostorově šířila po povrchu planety Země. Postupně došlo ke geografickému oddělování a novému propojování a ovlivňování, nejdříve lokálního a později globálního charakteru. Zřejmě k nejvíce mocenským střetům docházelo uvnitř jednotlivých civilizací, které se postupně rozšířily na střety mezi civilizacemi, kdy civilizační pokrok, technická a technologická vyspělost sehrávaly prioritní úlohu.

Ve svém dějinném vývoji lidstvo dospělo ke globální civilizaci, k civilizaci, ve které se mísí různé prvky z minulosti, která přinesla různá náboženství a socioekonomické přeměny – vznik křesťanství, kapitalismu, socialismu, komunismu a demokratismu. Deklarace lidských občanských práv a svobod a občanská společnost pak položily základ k současnosti a hledání dalších perspektiv.

Co vždy upozorňuje na to, že se jedná o civilizaci, která překonala vrchol svého rozvoje a dostala se do stagnace a byla překonána novými civilizačními trendy:

- jiný časoprostorový rozměr

- jiný stupeň technického a technologického pokroku

- změna společenských a organizačních struktur

- duchovní a morální proměny

- změna způsobu života jedinců a společnosti.

Civilizační proměny provázejí i nový stupeň a kvalita duchovního poznání a novou kvalitu života provází nový technický a technologický pokrok. Ve vývojovém procesu civilizací však stále více dochází ke kontaktům jednotlivých civilizačních středisek na stále větším planetárním prostoru a za stále větší intenzity. Lze konstatovat, že myšlenky, technické vynálezy lidských bytostí v planetárním prostoru a v časoprostorové jednotce propojují vždy minulost, současnost i další perspektivu.

Proces a cyklus neustálé proměny lidských bytostí na planetě a jejich různé civilizační formy přicházejí nezávisle na lidských životech, a to za stále se měnících podmínek a v neznámé časoprostorové vesmírné jednotce. Generace lidských bytostí se jen dohadují, čím je limitována existence okolního hmotného světa a celého vesmíru, a zda existuje První a Poslední příčina (tvůrčí síla) nebo jen hmotná nicota.

Vývoj, dějiny, civilizace

Vývoj v lidském pojetí znamená vždy nějaký začátek a nějaký konec. Vývoj nehmotného a hmotného světa (nebo světů) předpokládá v materialistickém pojetí vznik něčeho z ničeho od věčnosti, což odporuje duchovním schopnostem a tvořivé lidské schopnosti. Druhou alternativou je vznik nehmotného a hmotného na základě nějakého tvůrčího faktoru, který lidská bytost různým způsobem za své existence a v neustálé existenci lidstva pojmenovává. Třetí alternativou je existence nadpřirozené tvořivé síly Boha, která prostřednictvím Desatera Božích přikázání a Kristovy církve a Vykoupení lidstva vstoupila do životních toků lidských bytostí a lidstva.

Základní realitou pro lidské bytosti je existence nehmotné a hmotné podstaty vesmíru, lidské bytosti a lidstva. Základní podstatou lidské bytosti je propojenost duchovna a hmotnosti, rozumová inteligence – schopnosti duchovní a hmotné, které mají tvořivý charakter; tvořivý charakter, který v mimořádném prostoru umožňuje existenci života za mimořádných životních podmínek v nějaké časoprostorové vesmírné jednotce, a to včetně přenášení duchovních a hmotných hodnot z jednotlivých generací na další. Od neznámého počátku k neznámému konci se vyvíjí řetězec lidských bytostí, jejich organizačních struktur vždy na vyšším stupni. Z lidského hlediska je možno vývojový řetězec chápat jako různé etapy vývoje jedince a jedinců, kteří žijí v omezeném časovém úseku, na určitém hmotném místě a za určitých existenčních podmínek.

Lidské bytosti a lidské duchovno (inteligence) jsou ve svém vesmírném vývojovém procesu schopny vytvářet různé duchovní konstrukce, vize, programy, alternativy, představy, které zdůvodňují v různých etapách lidského poznání základní otázky existence vesmíru, lidské bytosti a lidstva. Lidské bytosti nemají však schopnost v krátkém životním toku a ve své fyzické podobě proniknout vesmírným prostorem a časem, protože jsou limitovány časovou existencí, která neodpovídá vesmírnému prostoru a času. Jsou však schopny ve vývojovém procesu lidského poznání individuálního i sdružovacího procesu předávat si své tvůrčí činnosti a schopnosti z generace na generaci. Svou inteligencí a tvůrčími schopnostmi se zásadně liší od ostatních forem života na planetě. Vývoj a sdružovací formy lidských bytostí se zcela odlišují od ostatních životních forem na planetě v prozatím poznatelném i nepoznatelném vesmíru.

Předmětem tohoto pojednání se stává úvaha o paradigmatu a vizi možných rizik lidského společenství v současnosti a perspektivě dalšího vývojového procesu lidstva na planetě Zemi. Kniha se snaží o přiblížení optimálních i katastrofických vyhlídek lidské bytosti a lidstva, a to v okamžiku, kdy ve svém vývojovém procesu dospělo do bodu možného sebezničení a zničení nebo poničení celé planety Země. Lidstvo se v dosud nepoznatelném vesmíru ocitlo v situaci, kdy jeho existence a existence života na planetě závisí na lidské odpovědnosti, zda bude nebo nebude existovat a popřípadě dále existovat a za jakých podmínek.

Je možno si položit otázku, kam asi směřuje další vývoj lidského poznávacího procesu a lidstva? Za lidskou realitu je zřejmě možno považovat, že ve vesmíru existuje tvořivá síla asi dvojího druhu. Poznatelná mající znaky lidské bytosti a nadpřirozená poznatelná lidskou vírou. Lidská bytost ve své hmotné podobě není schopna překonávat nekonečné kosmické prostory a kosmické časové jednotky a pochopit smysl a důvod existence vesmíru, lidské bytosti a lidstva.

Existenci tvořivé síly si lidské bytosti a lidstvo snažily vyjádřit řadou alternativ a existencí nadpřirozených sil, které v lidském vývoji měnily své podoby a přisuzovaly se jim lidské vlastnosti a nadpřirozené síly a vlastnosti. Lidská bytost svou vlastní tvůrčí schopností vytvářela a připodobňovala nadpřirozené bytosti a přisuzovala jim nadlidské možnosti.

Do vývojového procesu lidských civilizací vstoupilo křesťanství a propojilo Boží nadpřirozenost a rovnost všech lidských bytostí před Trojjediným Bohem a rovnost lidských bytostí navzájem v jejich fyzické existenci. Obohatilo lidstvo o vizi vykoupení a víru v posmrtný život lidské bytosti a její duchovní podstaty – duše. Rovnost před Bohem přinesla do dějinného vývoje lidstva Desatero Božích přikázání, ale i dějinnou vizi mezilidské rovnosti a solidarity, která v různé podobě začala prostupovat lidské dějiny. Víra, naděje a láska osvětlila lidský vývoj a vývoj lidských generací ve vesmírné temnotě mezi miliardami hvězd ve vesmíru.

Kam asi směřuje vývoj lidstva? Existují tři možné alternativy: zánik, živoření (zpětný chod na základě katastrofických událostí), další rozvoj. První alternativa znamená sebezničení nebo zánik bez lidské příčiny. Druhá alternativa zastavení (nebo pozastavení vývoje) a jeho navrácení někam zpět, zřejmě omezení působnosti lidských bytostí na planetě a nějaké omezení životního prostředí. Třetí alternativa je možnost dalšího rozvoje lidské bytosti a lidstva a jeho další hledání příčiny existence. Tato alternativa má nepřehledné počty možných vývojových možností. Tyto možnosti však jsou omezeny existenční dobou planety, slunce, života lidské bytosti a lidstva, ale i možností případného utlumení vývojového řetězce (přerušení z různých příčin).

Příčiny omezující existenci lidské bytosti v kosmickém prostoru jsou: nekonečnost a nepoznatelnost komplexu vesmírného prostoru a času, smrtelnost lidské bytosti (mimo duchovní vizi o nesmrtelnosti lidské duše). Smrtelnost lidských bytostí, které asi nenajdou schopnost fyzické a duchovní nesmrtelnosti. Možnosti alternativ sebezničení lidstva a životního prostoru, vyčerpatelnost dostupných existenčních zdrojů, nepředvídatelné katastrofické situace v rámci lidstva, planety a kosmu.

Tím jsou vyčerpány negativní možnosti a alternativy a zbývá alternativa vývojová. I vývojové alternativy mají svá omezení: smrtelnost a tím omezenost fyzického lidského života. Omezenost lidského organického organismu z hlediska dosažitelnosti poznání komplexu vesmíru (nepřekročitelnost časoprostorových jednotek z hlediska fyzické omezenosti lidských bytostí).

Lidské předpoklady pro další existenci: nezničení planetárního klimatu, další existence živé hmoty a lidských bytostí na planetě, vyhnutí se vlastnímu sebezničení a zachování všech podmínek ekologických a životně důležitých zdrojů limitujících další existenci života na planetě. Je asi třeba si uvědomit a obecně přiznat, že z lidského hlediska existují prozatím lidskou vědou a lidskou vírou poznatelné dvě tvůrčí síly v poznatelném vesmíru: tvůrčí schopnosti lidských bytostí a nadpřirozené tvůrčí schopnosti Začátku a Konce živého a neživého vesmíru.

Kód lidského života

Lidskou bytost charakterizuje živý organismus, jeho dočasnost a genetické vybavení – soubor genů vytvářející genetický kód. Vědě ve dvacátém století se podařilo rozluštit kód, který je nositelem genetických informací všech živých organismů a který je pro život nezbytností. Ve své struktuře obsahuje zadávání programu buňkám, čímž předurčuje vývoj a vlastnosti celého organismu. DNA má zásadní význam v diagnostických nemocech, testech otcovství, přípravě plodin s novými vlastnostmi. Rozluštění genetického kódu (například chromozom 22 se skládá z 34 milionů písemných označení) však neznamená objevení lidské nesmrtelnosti, ani vykročení mimo existenci sluneční soustavy. Je to jen další krok k poznání prvků, které ovlivňují vznik živých organismů a lidských bytostí.

Lze konstatovat, že lidský poznávací proces dospěl na jedné straně k miliardám genů živých organismů a na druhé straně k miliardám světelných let. Lidská nesmrtelnost je stále neproniknutelná jako hvězdný kosmický prostor. Jak posuzovat existenci lidské bytosti a lidstva, a to vzhledem k miliardám malých a miliardám velkých částí kosmu?

Jaké optimistické alternativy lze předpokládat v jednadvacátém století, kdy lidstvo v rámci evropské a americké civilizace dospělo do globalizačního stádia? Toto stádium se vyznačuje vznikem demokracie a občanské společnosti a vznikem zbraní hromadného ničení i možnými katastrofickými scénáři.

Je však možno konstatovat i to, že v evropské a americké civilizaci již probíhá stagnační proces, který vedle stagnace již obsahuje nové vývojové zárodečné prvky, jako je přímá demokracie, multikultura, světová migrace, federalismus, globalizace, prvky nového ekonomického rozvoje a sociálního složení obyvatelstva. V rámci společnosti se uplatňují prvky subsidiarity, humanity a lidského solidarismu a koncepce lidských a občanských práv a svobod. Vznikají nové duchovní, morální a správní podněty. V rámci náboženského dění hovoříme o ekumenismu a v rámci politického dění o koexistenci, respektování názorové odlišnosti menšin a dalších. V mezinárodní oblasti se stal mír nejvyšší morální hodnotou mezi národy, státy a nadstátními útvary. Do popředí vystupuje křesťanská sociální a sociálně demokratická doktrína, které jsou založené na lidské a občanské rovnosti. Jedna vychází z lidské rovnosti před Bohem, jež vyžaduje i rovnost a mezilidskou solidárnost a humanitu, a druhá vychází z materiálního vidění lidské společnosti bez omezujících morálních zábran a na základě neomezenosti lidské svobody.

Pokud lidské společenství nepřipustí vlastní kolaps a nějakou vývrtku do ztracena, pak se asi ocitne další vývoj v dramatickém i méně dramatickém období i v období různých krizí a hledání nových východisek. Nová východiska budou vyžadovat politické a zvláště ekonomické a sociální změny a nové vlastnické vztahy. Bude je mimo jiné rovněž limitovat nutnost a bezpečnost, ekologie a čerpání i ochrana životních prostředků nezbytných pro existenci lidské bytosti a lidstva. Na základě nutnosti a nebytnosti zřejmě vzniknou nutná regulační opatření a globální dohody a nová proměna a nové politické a hospodářské uspořádání již v celoglobálním měřítku. Krize, konflikty, hybridní války, ekonomické zvraty a sociální krize v lokálním a globálním měřítku bude nepochybně provázet hledání nového politického a hospodářského a sociálního uspořádání na planetě Zemi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paradigma a vize lidské společnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.