Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Victoria Brownleeová

Láska a sýr v Paříži

Z anglického originálu Fromage à Trois, vydaného nakladatelstvím Quercus Editions Ltd v roce 2018, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7351. publikaci.

Redakce Zuzana Řeháková

Korektura Jana Žofková

Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
První vydání, Praha 2019
Tisk a vazba Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Fromage à Trois © 2018 by Victoria Brownlee
Originally published in 2018 by Quercus Editions Ltd, an Hachette UK company, United Kingdom
Translation © Hana Sichingerová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-370-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-369-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-091-8 (print)

Jamiemu a Clementine, mé malé pařížské rodině

PRVNÍ ČÁST

„Co se stane s dírou, když zmizí sýr?“

Bertolt Brecht

Kapitola 1

Natahovala jsem si punčocháče, a jak jsem poskakovala na jedné noze, na kotníku jsem si všimla neoholených chloupků. Zatraceně, zaklela jsem v duchu a podívala se na hodiny, abych zjistila, jestli mi ještě zbývá čas na rychlé doholení. Nezbýval. Popadla jsem kraťoučké upnuté červené šaty, které jsem objevila včera o polední pauze ve výprodeji, a nasoukala se do nich. Byly trochu pomačkané, ale když jsem je zapnula a narovnala ramena, vyhladily se. Zkoumavým pohledem jsem se zkontrolovala v zrcadle. To není špatné, Ello. O velikost menší, než jakou obvykle nosím – trochu mě obepínaly kolem poměrně bujných prsou –, ale vypadaly dobře, a já dnes večer chtěla vypadat dobře. Chystala jsem se na schůzku, která mi měla změnit život.

Právě jsem lezla po čtyřech a hledala pod postelí černé lodičky, když mi začal tiše vibrovat mobil. Těsné šaty mi bránily v pohybu, proto jsem se trochu toporně zvedla a pustila se do přehazování oblečení a knih, abych našla telefon. Mohl volat Paul, protože potřeboval změnit naše plány.

„Prosím,“ ohlásila jsem se celá zadýchaná.

„Ahoj, Ello, chtěla jsem vědět, jak se cítíš.“

„Mami,“ povzdychla jsem si. „To jsi ty? Jsem v pohodě. Zrovna se chystám.“

„Naznačil něco dnes ráno, než odešel do práce?“ Od mého prvního rande s Paulem se máma nemůže dočkat, až mě požádá o ruku. Vždycky o něm mluví jako o „dobré partii“.

„Mami! Prosím tě. Vůbec netuším, jestli k něčemu dojde.“ I když jsem to vyslovila, ve skutečnosti jsem si to nemyslela. Tušila jsem, že dnešek bude něčím výjimečný.

„Tak mi aspoň pověz, jestli něco prozradil, když tě zval na večeři.“

Ale Paul nic nenaznačil. Mezi řečí se zmínil, že zamluvil stůl ve Francine, naší nejoblíbenější francouzské restauraci, a požádal mě, abych se tam s ním sešla. Předpokládala jsem, že mě chce překvapit.

„Určitě má něco za lubem…“ uvažovala máma.

A pak se rozpovídala o tom, že by Paul mohl vhodit prsten do skleničky šampaňského, nebo ho schovat do moučníku. Jak jsem ji poslouchala a představovala si, jak mě žádá o ruku, dostala jsem trému. Jako bychom s Paulem v uplynulých osmi letech směřovali k této události. Jistě, jak roky ubíhaly, přepadly mě občas pochyby, zda se k sobě hodíme – já, která stále něco hledám a pro nic se nedokážu rozhodnout, a realista Paul, který rychle míří k cíli stát se partnerem ve firmě spravující hedgeové fondy –, ale naše životy se postupně stále víc proplétaly a dnes už byly v podstatě nerozlučné. Na druhou stranu se už v minulosti naskytly chvíle, kdy jsem čekala, že mě požádá o ruku, a nikdy k tomu nedošlo: společné víkendy mimo město, dovolené v zámoří, západy slunce na pláži; a pokaždé, když bylo po všem, jsem zírala na svůj prst bez prstýnku. Řekla jsem si, že bych se neměla tolik zaobírat tím, co by se dnes večer mohlo stát, a měla bych potlačit představy, které mě celý den pronásledují. Před pár dny, když Paul zase trávil večer v posilovně, jsem slídila po bytě a hledala charakteristickou krabičku, ale bohužel po ní nebylo ani stopy.

„Mami, vážně přestaň. Musím se chystat, abych to stihla. Zavolám ti, kdyby se něco stalo. Mám tě ráda.“

„Hodně štěstí, zlato. A dej mi vědět.“

Když zavěsila, ulevilo se mi. Její nervozita se často přenesla i na mě, a já jsem chtěla při večeři alespoň navenek působit vyrovnaně.

Šla jsem do koupelny nanést si další vrstvu deodorantu a trošku řasenky, abych zvýraznila své temně zelené oči a současně působila jako dívka, kterou by si muž chtěl vzít za ženu. Po několika nepovedených pokusech, jejichž výsledkem byla pokaždé spíš holka holdující nočnímu životu než potenciální manželka, jsem to nakonec zvládla a pokochala se svým dílem. Vlasy jsem si stáhla do nedbale elegantního drdolu, ze kterého trčelo několik neposlušných kudrlin. Cudná, ale sexy, žádoucí kombinace.

Vyšla jsem po schodech do prostorného obývacího pokoje spojeného s kuchyní, vzala si klíče od Paulova auta a sevřela je v dlani. Krása Paulova bytu – našeho bytu – mě nepřestávala ohromovat, stejně jako mihotající se záře světel města za okny zabírajícími jednu celou stěnu. Nastěhovali jsme se sem v lednu, po takřka ročním hledání něčeho dokonalého, a já konečně začínala mít pocit, že jsem tu doma. Vybavilo se mi, jak jsme při prohlídce vešli dovnitř, šťouchli do sebe, a aniž bychom si řekli jediné slovo, věděli jsme, že to je ono. Namítala jsem, že je moc drahý, ale Paul mě ujistil, že to zvládneme. Koneckonců platil on; nedávno ho povýšili, tak měl z čeho utrácet. Říkal, že se mu v práci podařilo několik vynikajících obchodů a že byt je jeho dárek pro nás, kterým to oslavíme. Najednou jsem měla pocit, jako by stál za mnou a šeptal mi do ucha, jako když jsme sem spolu stěhovali funkcionalistický nábytek, který nakoupil.

Té noci, kdy jsme se nastěhovali, ještě než přivezli všechny naše věci, nám Paul přichystal provizorní lůžko a celou noc jsme se bavili o tom, jaký byl náš první byt – maličký, stísněný, ošuntělý; na hony vzdálený tomu, ve kterém jsme byli teď – a o tom, jak si zařídíme tenhle. Vybavilo se mi, jakou jsme měli radost, kam až jsme se dostali, a jak nám nový byt připadal jako nový odstavec, nová kapitola. Bydleli jsme na dobrém místě a navzdory našim až drasticky odlišným představám o kariéře, jsem měla Paula i náš nový život stále raději. Dřív mě děsilo pomyšlení, že bych se usadila na jednom místě s jedním člověkem – z vyhlídky, že se ze mě stane manželka a matka, se mi dělalo fyzicky nevolno –, ale postupně jsem v tom, že máme krásný byt, spolehlivé auto a jistotu solidního pracovního místa a dobrého příjmu, nacházela stále větší potěšení. Jak jsme tam tehdy seděli na provizorní posteli, přísahala bych, že jsem dokonce zaslechla tikání svých biologických hodin.

Po několika měsících v novém bytě jsem Paulovi naznačila, že jsem připravená říct mu ano. Nebyla jsem si jistá, zda to zaznamenal, ale když mi za nějakou dobu řekl, že začal zase šetřit, v duchu jsem se zaradovala. Od té doby nervózně čekám, kdy ta otázka padne. Dny plné dobrodružství na osamělých cestách po světě, s batohem na zádech, se staly minulostí. Mám na ně pěkné vzpomínky, ale vydala jsem se na novou cestu.

Zkontrolovala jsem čas na displeji mobilu a okamžitě se probrala ze snění.

Kruci, kruci, kruci, nestihnu přijít včas.

Zabouchla jsem dveře, zaslechla, jak zámek zapadl, a nervózně jsem se rozběhla ke garáži. Venku pršelo – Dobré znamení? Nebo se to vztahuje jenom na svatební den? – a já měla před sebou několikakilometrovou cestu k restauraci Francine. Byla jsem tak nervózní, že jsem se na řízení musela mimořádně soustředit. Kdybych cestou na večeři nabourala Paulovo auto, nevzbudilo by to nejlepší dojem.

Paul už seděl u našeho obvyklého stolu, vysokou postavu natěsnanou na lavici v boxu. Nevadilo mi, že musím sedět na židli zády k ruchu restaurace; dnes večer jsem se chtěla dívat Paulovi do očí. Všechno ostatní bylo podružné, jen šum na pozadí té velké chvíle. Sklonila jsem se k němu, nechala ho pokochat se pohledem na mé šaty a políbila ho na hladce oholenou tvář. Pak jsem si sedla a vytřásla dešťové kapky z kudrn. Usmála jsem se, byla jsem připravená.

Přišla servírka a já zaváhala a zeptala se Paula, zda si neobjednáme láhev šampaňského. Potřásl hlavou a ukázal na vodku se sodou, kterou si objednal, než jsem přišla. Působil roztěkaně.

Ale kdo není nervózní, když se chystá žádat o ruku?

V tichosti jsme si pročítali jídelní lístek. Byla jsem příliš rozrušená, abych dokázala zapříst rozhovor, a Paul se zamyšleně soustředil jen na lístek a zřejmě přemýšlel, kterými jídly neporuší svou paleo dietu.

Když zvedl hlavu a s úsměvem se zeptal, jak jsem se dnes měla, napětí se okamžitě rozplynulo. Třeba o tom všem jenom moc přemýšlím? Snažila jsem se působit normálně a začala vyprávět o knize o zahradničení ve viktoriánském stylu, kterou jsem odpoledne opravovala, ale pak jsem se zarazila. Tlachání o mé práci nebylo zajímavé. Změnila jsem téma a zeptala se na jeho den, který se zřejmě moc nevyvedl. Snažil se před víkendem narychlo uzavřít nějaký velký tajný obchod a na poslední chvíli to nevyšlo, protože manželka muže, se kterým jednal, měla nehodu.

„Panebože, je v pořádku?“ zajímala jsem se.

„Nevím. Nenapadlo mě se zeptat. Fakt jsem potřeboval, aby to dnes podepsal. Je až k nevíře, jakou mám smůlu.“

Zdvořile jsem přikývla a usoudila, že starosti v práci Paula zřejmě trochu rozhodily. Obyčejně se nechoval takhle bezohledně.

Nic, co by překvapivá žádost o ruku nedokázala vylepšit, pomyslela jsem si. Nehodlala jsem si nechat zkazit dobrou náladu.

Večer ubíhal, a jak jsme se prokousávali jednotlivými chody, atmosféra se pěkně uvolňovala. Paul pro nás dokonce objednal láhev drahého Pinot Noir Yarra Valley. Navzdory zlepšující se náladě mě stále neopouštěla nervozita a víno jsem popíjela s větší chutí než obvykle. Když jsme dojedli hlavní chod, byla jsem už trochu přiopilá, pohazovala jsem hlavou a smála se nahlas, aby se Paul cítil uvolněně a trochu si pospíšil. Měl to být jeden z nejhezčích okamžiků našeho života a já nechtěla, aby se cítil nesvůj.

Navenek jsem se chovala vesele, ale uvnitř se prokousávala časem k moučníku a doufala, že na vršku našeho oblíbeného jablečného koláče najdu třpytivý diamant.

Paul mi věnoval postranní pohled, jako by se chystal pronést něco zásadního, ale nevhodně načasovaný příchod servírky ten okamžik zhatil. Zeptala se, zda má donést jako obvykle tarte tatin, nebo si dáme jako dezert něco jiného. Nedočkavě jsem se dívala na Paula a čekala, co objedná. Možná tím prozradí, kam ten prsten schoval? Napadlo mě, že asi přijel dřív právě proto, aby se domluvil se šéfkuchařem. Nepatrně se usmál, odmlčel se a po několika vteřinách plných napětí požádal o šestnáctiletou whisky Lagavulin s kostkou ledu. Zamračila jsem se, servírka přikývla, vyprázdnila zbytek láhve s vínem do mé sklenky a odešla.

Paul se na mě přes stůl upřeně zadíval a tiše vyslovil mé jméno.

Cítila jsem, jak mi v příliš těsných šatech, které se během večeře nejspíš ještě srazily, tluče srdce.

Teď to přijde, pomyslela jsem si. Paul by se pochopitelně neuchýlil k nějakému klišé s ukrýváním prstenu.

„Musíme si o něčem promluvit,“ začal.

Ach bože, je to tady. Snaž se tvářit přirozeně.

„Ano,“ zašeptala jsem a netrpělivě zírala na jeho ústa a přála si, ať si pospíší. Viděla jsem, jak se zhluboka nadechl a pohlédl ven z okna.

„Ello, rozhodl jsem se, že to tady opustím…“

Kapitola 2

Naklonila jsem se k němu přes stůl, protože jsem si nebyla jistá, zda jsem mu dobře rozuměla. Můj dlouhý náhrdelník se ponořil do skleničky s vodou a hlasitě zacinkal, což upoutalo pozornost všech okolo. Ohromeně jsem na něj hleděla.

Co se sakra děje? Tohle nebylo v plánu!

„Opustíš?! Opustíš mě?“

„Opustím Melbourne,“ odpověděl tiše. „A vlastně…“

„Opustíš Melbourne? Kam pojedeš?“ Nechtěla jsem slyšet konec té věty.

„Chci najít sám sebe…“ pokračoval s klidným výrazem ve tváři, jako by se tím, že mi to řekl, zbavil nějakého břemene.

„Paule, o čem to sakra mluvíš?“

„Ello, je to složité. Chápej, vydělal jsem hrozně moc peněz a v práci se mi vážně daří. Začínám mít pocit, jako bych se ztrácel ve vlastním úspěchu.“

„Vždyť svou práci miluješ. Ten pocit úspěchu miluješ.“

„Ale stačí to?“ namítl. „Musím od toho všeho odejít, abych přišel na to, kudy mám směřovat dál. Všichni partneři na vysokých pozicích to takhle dělají. Jestli se chci dostat dál, Ello, musím se zachovat stejně. Růst na pracovní pozici mi už nestačí. Potřebuju výzvu i po duchovní stránce.“

Čekala jsem, kdy se budu moct začít smát. Určitě se mi chystá říct, že to celé byl jen vtip. Ale jeho kamenný výraz svědčil o naprostém opaku. Myslel to vážně. Pokusila jsem se pochopit, co jeho rozhodnutí znamená pro nás dva. Věděla jsem, že snadno propadá módním trendům ve zdraví a výživě, naposledy to byl CrossFit a obsese paleolitickou dietou, ale obvykle na nás jeho koníčky neměly dopad. Spíš mi díky nim připadal ještě přitažlivější.

„A kam tedy pojedeš?“ I když jsem byla zděšená, rozhodla jsem se, že se pokusím chovat chápavě.

„Na třítýdenní kurz na odlehlou pláž někde v Thajsku. Organizátoři nám do příjezdu neprozradí adresu; jen nás vyzvednou na letišti a odvezou na místo. Sehnat místo v tomhle kurzu je strašně těžké. Musíš mít nejméně dvě doporučení od předchozích účastníků.“

„Takže to je něco jako odvykací pobyt pro hvězdy?“

„Ne, je to kurz spojený s meditací zaměřený na zdravý životní styl. Zřejmě je neuvěřitelně inspirativní. Pravděpodobně se vrátím jako úplně nový člověk,“ vysvětloval mi bezelstně.

Snažila jsem se neobrátit oči v sloup. Nedokázala jsem si představit, že by Paul – muž, kterého jsem znala už téměř deset let – měl změnit to, kým je, ani že by to vůbec měnit chtěl.

„Dobře…“ pronesla jsem pomalu, abych získala čas. „A kdy se chystáš odjet?“

„Letí mi to dnes v noci, takže hned po večeři. Už mám sbaleno a jsem připravený vyrazit.“

Cože? Proč mi o tom neřekl dřív?

„A jak ses o tomhle kurzu dozvěděl?“ snažila jsem se mluvit klidně navzdory faktu, že se mi úzkostí svíral žaludek a chtělo se mi zvracet.

„No, je to vlastně docela zajímavý příběh. Znáš mou trenérku CrossFitu? Tu, která se věnuje cvičení všímavosti? Tak ta byla na kurzu loni a řekla mi, že jí úplně změnil život.“

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším.

„Když jsem se jí pochlubil, že mě právě povýšili,“ pokračoval, „a jakou mám radost z toho, o kolik mi zvednou plat, doporučila mi, abych tam jel. Je skvělé, jak je naladěná na stejnou vlnovou délku.“

Naladěná na stejnou vlnovou délku, zamračila jsem se. O jaké vlnové délce to sakra mele? A proč si krucinál nechává mluvit do života od nějaké meditující nádhery z posilovny?

„Proč teď?“ zeptala jsem se nahlas. „Proč ses na cestu duchovního sebepoznání nevydal už dřív?“

„Předtím mě v tom nikdo nepodporoval,“ odvětil s vážným výrazem. „Ale teď šéf souhlasil, že mi dá volno, a Jessyka mě učí, jak mám mluvit s lidmi v neutrálním prostoru vnímání a co mám čekat, když to udělám…“

Odmlčel se a já zběsile uvažovala nad tím, jak si můj přítel může nechat radit od někoho, kdo vlastní jméno píše s ypsilonem a ká. Když jsem poprvé viděla Jessyky jméno v Paulově mobilu, myslela jsem, že si ho špatně zapsal. Ale mělo být ještě hůř.

„Také mě naučila, jak mám přistupovat k lidem, kteří by mě v mých rozhodnutích nemuseli podpořit…“ dodal a odmlčel se.

„Jako já?“ nechápala jsem.

„Ello, prosím. Tohle se tě netýká. Je to něco, co musím udělat pro sebe. Velká životní cesta…“

Cítila jsem, jak mi srdce tluče stále zuřivěji. To duchovní cvičení neslo všechny znaky typického Paulova pobláznění: choval se, jako by mohl cestu k osvícení zvládnout zběsilou rychlostí během jednoduchého třítýdenního kurzu. Klidně a s dokonalým sebeovládáním jsem k němu natáhla ruku.

„Snažím se tě pochopit, Paule.“ Odkašlala jsem si. A snažila se ovládnout hněv. „Ale musím vědět, jestli ten nový člověk, který se má vrátit, chce se mnou sdílet svoji budoucnost.“

„Ello! Nebuď taková! Nevím, co se stane, až se vrátím. Na každého působí duchovní poznání jinak. Nedokážu předpovědět, jak se budu cítit. Ani ti nemůžu nic slíbit. Nejlepší asi bude počkat a uvidíme, co se stane, až se vrátím… Zní to rozumně?“

Byla jsem zmatená. Opouští mě, nebo ne? Čekat, co se stane, až se vrátí bůhví odkud, rozhodně nebylo to, v co jsem dnes doufala.

„A je tohle to, co opravdu chceš?“ chtěla jsem vědět. „Mám na tebe čekat? Jsi schopný mi před odjezdem říct alespoň to, že náš vztah bereš závazně?“

„Co je vlastně vztah? Co je to závazně?“ prohodil spíš pro sebe. „Poslední dobou jsem o tom hodně přemýšlel…“

Ohromeně jsem ho pozorovala a nebyla si jistá, zda se mám snažit na to reagovat.

„Jaký má smysl zavazovat se? A proč?“ pokračoval. „Teď jsme tady a spolu a pochutnáváme si na skvělé večeři předtím, než odjedu. Nestačí to?“

Proč mluví tak nesnesitelně vyhýbavě?

„A napadlo tě, že by ses někdy na něco z toho zeptal mě?“

„Ello, je ti jasné, že my dva nemůžeme být šťastní, když nebudu šťastný já?“

„Tohle myslíš vážně, Paule?“

„Stoprocentně. O něčem tak důležitém bych nežertoval.“

„Ale já jsem pro tebe udělala úplně všechno. Usadila jsem se v Melbourne a našla si stálou práci s pevnou pracovní dobou. Bože, dokonce jsem si založila spořicí účet. Myslela jsem, že to po mně chceš. A teď mě opouštíš kvůli nějakému hippie kultu.“

„Tak tomu neříkej. A nikdy jsem po tobě nechtěl, aby ses kvůli mně měnila; vlastně naopak. Ta Ella, se kterou jsem se před lety seznámil, ta dívka v Paříži, byla partnerka, která by mě teď podpořila. Ella, kterou jsem tehdy poznal, byla otevřená změnám. Po pravdě ve skutečnosti ani nevím, kdo teď jsi. Možná už nejsme na stejné lodi. Ale neboj. Tohle není tebou; je to mnou. I já se měním.“

Zoufale jsem se snažila pochopit, co se to děje. Zbytek snah o to, že bych Paula podpořila, se vytratil a vystřídal je vztek. Hlavou mi vířily otázky: proč mě zval do naší oblíbené restaurace, když na mě chtěl vybalit tuhle novinu? Vážně věřil, že budu jen tak sedět a přikyvovat jeho plánu? Jak mě mohlo napadnout, že mě chce požádat o ruku? Vážně jsem promarnila osm let života s takovým idiotem? Můj bože, spal s tou meditující blbkou?

„Spíš s tou meditující holkou z posilovny?“ vyhrkla jsem.

„S kým? S Jessykou? Ello, to sem netahej. I kdyby byl v mém životě právě teď někdo jiný, na věci by to nic neměnilo. Vždycky jsem si myslel, že nás dva to spolu baví a užíváme si a že nejde o nic vážného. Vnímáš to přece stejně, ne?“

Problém byl, že já to stejně nevnímala. Po osmi společně prožitých letech jsem mu byla hluboce oddaná a až do dnešní večeře jsem věřila, že on mně také. Byla jsem si jistá, že mě chce požádat o ruku. Bože, dokonce jsem snila o tom, jak bude vypadat svatba: nadýchané šaty, jejichž vlečku ponese půl tuctu družiček, úžasná květinová výzdoba, která bude zpodobňovat naši stále kvetoucí lásku. Dokonce jsem si vystřihovala obrázky, abych se držela stylu. Ello, ty pitomče!

„Paule, vybudovali jsme si společný život. A mně se náš život líbí. Myslela jsem, že máme stejný cíl.“ Začínala jsem být víc zoufalá, než jsem chtěla.

„Jaký cíl?“

„Vzít se…“

Zatvářil se ohromeně. „Vzít se? Nikdy jsme spolu o svatbě nemluvili. Ani jsem nevěděl, že věříš na manželství.“

„A kam sis teda myslel, že tenhle vztah směřuje?“

Mlčel.

O tom, že bychom spolu měli děti, jsem se už ani nezmínila. Život, jaký jsem si pro nás dva vysnila, se rychle hroutil jako domeček z karet.

„A co náš byt?“

Paul se ke mně naklonil, když s přimhouřenýma očima říkal: „Ello, ten byt je můj. Zaplatil jsem ho. Hypotéka je na moje jméno.“

Zprudka jsem vydechla. Finančně nemilosrdný, takového jsem Paula dobře znala. Pravdou bylo, že zaplatil zálohu a většinu měsíčních splátek, ale rozhodně to byl náš byt; vybrali jsme ho společně. Byla jsem s ním na každé prohlídce a stála za ním, když udělal nabídku. Dokonce jsem mu pomáhala vybírat nábytek. Nikdy bych si nepomyslela, že si ho jednou zabere jako své teritorium. Co se to kčertu stalo?

Uhnul před mým pohledem a pokračoval: „Ano, pomohlas mi ho najít a jsem ti za to vděčný. Ale pokud mě nedokážeš podporovat na životní cestě, kterou jsem si zvolil, asi to nikam nevede.“

Vytáhl peněženku – žádnou krabičku s prstenem – a zamával na servírku, aby přinesla účet.

„Musím jít, jinak zmeškám let.“ Rozhovor o našem vztahu byl očividně u konce.

Dívala jsem se na muže před sebou a budoucnost, o které jsem v uplynulých měsících snila, náhle vypadala směšně. Nic z toho, co dnes Paul řekl, mě nedokázalo přesvědčit, že bych na něho chtěla nebo měla čekat. Uplynulých osm let jsem přizpůsobovala své plány a cíle, aby souzněly s jeho životem, a on mě teď nechal na holičkách. To uvědomění mě tvrdě zasáhlo. Měla jsem pocit, že se pozvracím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska a sýr v Paříži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.