HARVEST

Copyright © 1996 by Tess Gerritsen

Translation © Věnceslava Lexová, 1998, 2007

ISBN 978-80-7617-733-8

Jacobovi, mému manželovi a nejlepšímu příteli

Poděkování

Vyjadřuji srdečný dík

Emily Bestlerové za její citlivé a pečlivé zredigování mého rukopisu,

Davidu Bowmanovi za jeho rady v kapitolách, kde se pojednává o ruské mafii,

dvěma koordinátorům transplantací – Susan Prattové z nemocnice v Penobscotu a Brucemu Whitovi z nemocnice v Maine za jejich neocenitelné zkušenosti v oblasti dárcovství orgánů,

Patty Kahnové za to, že mi umožnila přístup k počítači v lékařské knihovně,

Johnu Sargentovi z mainského Rocklandu za vysvětlení zámečnických termínů

a Rogeru Pepperovi za pravidelné zasílání výzkumných materiálů.

Mé mimořádné díky patří

Meg Ruleyové a Donu Clearymu z agentury Jane Rotrosenové.

Bez nich by tato kniha nespatřila světlo světa.

Kapitola 1

Byl malý na svůj věk, menší než ostatní chlapci, kteří žebrali v podchodu na Arbatu, ale v jedenácti letech už zvládal všechno. Čtyři roky kouřil cigarety, tři a půl roku kradl a dva roky prováděl různé eskamotérské kousky. To poslední se mu moc nelíbilo, ale strýc Míša na tom trval. Jak jinak by si mohli koupit chleba a cigarety? Protože Jakov byl nejmenší a nejblonďatější z hochů strýce Míši, nesl na svých ramínkách celou tíži tohohle obchodu. Zákazníci totiž vždycky dávali přednost malým a světlovlasým. Jako by jim vůbec nevadila Jakovova chybějící levá ruka – po pravdě řečeno, většina si jeho zakrnělého pahýlu ani nevšimla. Byli spíš u vytržení, jak je maličký, obdivovali jeho světlé vlásky a neuhýbající pohled modrých očí.

Jakov toužil vyvléknout se z téhle „profese“ a spíš si vydělávat na živobytí vykrádáním kapes jako větší chlapci. Každé ráno, když se probudil v Míšově bytě, a vždycky večer před usnutím natáhl dozadu svou jedinou zdravou ruku a chytil se záhlaví postele. Napínal se, div nepraskl, doufaje, že aspoň o setinku centimetru povyroste. Zbytečná námaha, usoudil strýc Míša. Jakov byl malý, protože pocházel ze zakrslého rodu. Malá byla i ona žena, která ho před sedmi lety v Moskvě opustila. Jakovovi už téměř vymizela z paměti, stejně jako si nepamatoval skoro nic ze svého dřívějšího života před příchodem do hlavního města. Věděl jen to, co mu řekl strýc Míša, a z toho stejně věřil sotva polovině. V útlém věku jedenácti let byl droboučký, ale bystrý.

Jeho povaze nechyběla jistá dávka přirozeného skepticismu, s níž teď pozoroval, jak cizí muž a žena v pokoji u jídelního stolu projednávají se strýcem Míšou jakýsi obchod.

Dvojice přijela k jejich bytu v dlouhém černém autě s kouřovými skly. Muž jménem Gregor měl na sobě oblek s kravatou a boty z pravé kůže. Žena, které říkal Naďa, si oblékla jemnou vlněnou sukni a sako a v ruce držela kufřík z umělé hmoty. Nebyla to Ruska – tohle okamžitě poznali všichni čtyři chlapci ve strýcově bytě. Možná přijela z Ameriky nebo z Anglie. Mluvila plynně rusky, ale se zvláštním akcentem.

Zatímco oba muži nad vodkou dojednávali obchod, ženin pohled bloudil po maličkém bytě, vnímal staré vojenské palandy naskládané nad sebou u stěny, hromady špinavých lůžkovin – a čtyři hochy choulící se k sobě v bojácném mlčení. Měla hezké světlešedé oči a ty teď přebíhaly od jednoho dítěte ke druhému, aby si je podrobně prohlédly. Nejprve spočinuly na nejstarším, patnáctiletém Pjotrovi. Pak pohlédly na třináctiletého Stěpana a nato přeběhly k Alexejovi, jemuž bylo teprve deset.

Nakonec se žena zadívala na Jakova.

Jakov už si zvykl na zkoumavé pohledy dospělých a teď ho téhle ženě klidně vrátil. Rozhodně už nebyl zvyklý na to, že ho jen tak někdo přehlédl. Dospělí obvykle ignorovali ostatní chlapce, přesto tentokrát ženinu pozornost upoutal spíš vytáhlý, uhrovitý Pjotr.

Naďa se obrátila na Míšu: „Jednáte správně, Michaile Isajeviči. Tyhle děti tady nečeká žádná budoucnost. Nabízíme jim takovou šanci!“ Usmála se na chlapce.

Retardovaný Stěpan se šklíbil jako zamilovaný idiot.

„Chápejte, neumějí anglicky,“ upozorňoval strýc Míša. „Sem tam nějaký to slovíčko.“

„Děti jsou adaptabilní, rychle chápou. Snadno si zvyknou.“

„Budou potřebovat nějaký čas, aby se všechno naučily. Jazyk, strava –“

„Naše agentura si dovede poradit s přizpůsobivostí mladých lidí. Pracujeme s mnoha dětmi z Ruska. Se sirotky, jako jsou tihle hoši. Určitou dobu stráví ve speciální škole, aby měli čas se přizpůsobit.“

„A když to nedokážou?“

Naďa chvíli mlčela. „Sem tam se vyskytne nějaká výjimka. U těch, co mají emocionální potíže.“ Přejela zrakem všechny čtyři chlapce. „Platí to o některém z nich?“

Jakov věděl, že se mluví o něm, že on je ten, s nímž jsou potíže, kdo se málokdy zasměje a nikdy nepláče, a jemu že strýček

Míša říká „můj malý klouček z kamene“. Jakov sám nevěděl, proč nikdy nebrečí. Ostatní chlapci, když jim někdo ublížil, ronili potoky dojímavých slz. Jakov prostě „vypnul“, jako se v noci vypne televize, když na všech kanálech skončí program a obrazovka úplně zesvětlá. Žádný přenos, žádný obraz, pouze uklidňující bílé šumění.

Strýc Míša se ozval: „Jsou to všichni moc dobří kluci. Skvělí chlapci.“

Jakov se zadíval na své tři parťáky. Pjotr se svým hustým srostlým obočím a věčně dopředu nahrbenými rameny připomínal gorilu. Stěpan měl malé vrásčité uši, mezi nimiž v prázdné hlavě plul mozeček velikosti vlašského ořechu. Alexej si cucal palec.

A já, říkal si v duchu Jakov s pohledem upřeným na pahýl předloktí, mám jen jednu ruku. Proč říkají, že jsme skvělí? Asi proto, že to neustále tvrdí strýc Míša. A ta ženská jen přikyvuje. Ano, ano, jsou to pěkní, zdraví hoši.

„I zuby mají zdravé!“ nezapomněl zdůraznit Míša. „Žádné zkažené. A podívejte, jak vysoký je můj Pjotr.“

„Tenhle vypadá podvyživeně.“ Gregor ukázal na Jakova.

„A co se mu stalo s tou rukou?“

„Narodil se bez ní.“

„Radiace?“

„Jinak ho to ale nijak nezasáhlo. Jen ta chybějící ruka.“

„To by neměl být problém,“ konstatovala Naďa. Zvedla se ze židle. „Musíme jet. Je čas.“

„Tak brzy?“

„Je třeba dodržet program.“

„Ale… jejich šaty…“

„Oblečení jim zajistí agentura. Lepší než mají teď.“

„Musíte tak spěchat? To nemáme ani čas se rozloučit?“

V ženiných očích se mihl zlostný plamínek. „Ale rychle. Nemůžeme si dovolit žádné zpoždění.“

Strýc Míša pohlédl na své chlapce, na své čtyři hochy, k nimž ho nepoutalo pokrevní příbuzenství ani láska, ale vzájemná závislost. Vzájemná potřeba. Jednoho po druhém objal. Když se dostal k Jakovovi, jeho objetí bylo o něco delší a těsnější. Ze strýce táhl pach cibule a cigaret, známá, příjemná vůně. Přesto se Jakov instinktivně otřásl – nesnášel, aby se ho někdo dotýkal, natož k sobě tiskl.

„Nezapomeň na svého strýčka,“ zašeptal Míša. „Až budeš v Americe boháčem. Vzpomeň si, jak jsem se o tebe staral.“

„Nechci jet do Ameriky,“ řekl Jakov.

„Je to pro tebe nejlepší. Pro vás pro všechny.“

„Chci zůstat s tebou, strýčku! Chci zůstat tady.“

„Musíš jet.“

„Proč?“

„Protože jsem se rozhod.“ Strýc mu sevřel ramena a prudce jím zatřásl. „Rozhod jsem se.“

Jakov přelétl očima zbývající chlapce, kteří se na sebe šťastně usmívali, a pomyslel si: Ti se na tu Ameriku jen třesou. Proč jedinej já mám pochybnosti?

Žena vzala Jakova za ruku. „Půjdu s nimi k autu. Gregor tady zatím s vámi vyřídí dokumenty.“

„Strýčku?“ vykřikl Jakov.

Ale Míša se odvrátil a zadíval se oknem ven.

Naďa už byla s chlapci v chodbě a scházeli tři patra schodů dolů na ulici. Prázdné schodiště rezonovalo dupajícíma nohama dětí překypujících hlučnou chlapeckou energií.

Už byli téměř v přízemí, když se Alexej náhle zastavil. „Počkejte! Zapomněl jsem Šu-šu!“ vykřikl a hnal se zpátky nahoru do schodů.

„Okamžitě se vrať!“ vyštěkla Naďa. „Nahoru nemůžeš!“

„Ale já ho tam nenechám!“ ječel Alexej.

„Hned pojď sem!“

Alexej nereagoval a letěl nahoru. Žena už se za ním chtěla rozběhnout, když Pjotr poznamenal: „Bez Šu-šu neodjede.“

„Kdo je ksakru ten Šu-šu?“ vybuchla.

„Plyšovej pes. Má ho od malička a bez něj nedá ani ránu.“ Když žena zaklonila hlavu a podívala se nahoru ke čtvrtému patru, Jakov na moment zahlédl v jejích očích něco, čemu nerozuměl.

Obavu.

Zůstala nerozhodně stát, jako by nevěděla, má-li se za Alexejem rozběhnout, nebo ho nechat. Vzápětí už chlapec sbíhal ze schodů s milovaným Šu-šu v náručí – a žena se s obrovskou úlevou opřela o zábradlí.

„Mám ho,“ řičel radostně Alexej, objímaje své umouněné plyšové zvířátko.

„Tak, a jdeme,“ prohlásila ulehčeně žena a postrkovala kluky před sebou. Všichni se horko těžko naskládali na zadní sedadlo vozu. Jakov napůl seděl Pjotrovi na klíně.

„Nemůžeš někam uhnout s tím svým kostnatým zadkem?“ houkl Pjotr.

„Kam ho mám strčit? Tobě do ksichtu?“

Pjotr do něj dloubl. Jakov mu to nezůstal dlužen.

„Nechte toho!“ okřikla je žena z předního sedadla. „Chovejte se slušně.“

„Ale tady vzadu není dost místa,“ stěžoval si Pjotr.

„Tak si ho udělejte. A ticho,“ odsekla žena a pohledem znovu zaletěla k domu, odkud vyšli. Ke čtvrtému patru, k Míšovu bytu.

„Na co čekáme?“ zajímalo Alexeje.

„Na Gregora. Podpisuje ty papíry.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

Žena napřímila záda a s pohledem přímo před sebe odpověděla: „Dlouho ne.“

Jen o vlásek, uvědomil si Gregor, když Alexej vyběhl z bytu podruhé a práskl za sebou dveřmi. Kdyby sem byl ten malej bastard nakoukl o vteřinu pozdějc, sakramentsky by na to doplatil. Co ta pitomá Naďa dělá, že dovolí tomu spratkovi letět znovu nahoru? Byl proti Nadině asistenci hned od počátku. Ale Reuben trval na svém, že se k tomuhle hodí žena. Lidé spíš uvěří ženě.

Jakmile chlapcovy dusavé kroky dozněly pod schodištěm, následovány prudkým zabouchnutím domovních dveří, Gregor se otočil ke kuplíři.

Míša stál u okna a díval se dolů na ulici, na vůz, v němž se usadili všichni čtyři jeho chlapci. Když se obrátil obličejem ke Gregorovi, měl oči zarosené opravdovými slzami.

Jeho první slova se však týkala peněz. „Jsou v tom kufříku?“

„Ano,“ přisvědčil Gregor.

„Všechny?“

„Dvacet tisíc amerických dolarů. Pět tisíc za dítě. S tou cenou jste souhlasil.“

„Ano.“ Míša si s povzdechem přejel rukou po obličeji, jehož hluboké vrásky svědčily o značné konzumaci vodky a cigaret.

„Adoptují je řádné rodiny?“

„Na to dohlédne Naďa. Miluje děti. Proto si zvolila právě tohle povolání.“

Míša se pokusil o chabý úsměv. „Možná mohla najít nějakou americkou rodinu pro mě.“

Gregor ho potřeboval dostat od okna. Ukázal na příruční kufřík ležící na stole. „Pojďte a přepočítejte si to, jestli chcete.“

Míša přistoupil ke stolu a s cvaknutím uvolnil uzávěr. Uvnitř byly hromádky amerických bankovek svázané do úpravných balíčků. Dvacet tisíc dolarů, dost na všechnu tu vodku, kterou chlap potřebuje, aby si zlikvidoval játra. Jak snadno se v dnešní době dá koupit lidská duše, pomyslel si Gregor. Na ulicích tohohle nového Ruska může člověk kšeftovat se vším. S bednou izraelských pomerančů, s americkou televizí, s potěšením, které poskytne ženské tělo. Pro ty, kdo v tom umějí chodit, je všude spousta příležitostí.

Míša sice zíral na bohatství před sebou, na své peníze, ale v jeho pohledu nebylo ani stopy po triumfu. Spíš se v nich objevil odpor. Znovu zaklapl kufřík a zůstal nad ním stát s hlavou svěšenou a rukama spočívajícíma na tvrdé černé kožence.

Gregor se postavil za Míšovu plešatící hlavu, zvedl ústí automatické pistole s tlumičem a vpálil dvě kulky do mužova mozku. Krev a šedá hmota vyšplíchly na protější stěnu. Míša se skácel obličejem dolů a při pádu překotil stůl. Kufřík s žuchnutím dopadl na koberec vedle něho.

Gregor se rychle shýbl pro kufřík, aby se nedostal do šířící se kaluže krve. I tak na jedné jeho straně ulpěly částečky lidské tkáně. Zašel do koupelny, utrhl kus toaletního papíru a omyl a otřel cákance. Když se vrátil do místnosti, kde ležel Míša, kalužina krve už se roztekla po podlaze a vsákla se do dalšího koberečku. Gregor se rozhlédl po pokoji, aby se ujistil, že svou práci tady provedl dobře a že tu nezůstal žádný důkaz. Měl trhání vzít si láhev vodky s sebou, ale nakonec to pokušení zavrhl. Určitě by se ho někdo zeptal, proč mu Míša daroval svůj drahocenný elixír, a Gregor teď neměl náladu na vysvětlování a zvědavé otázky dětí. Tohle už byla Nadina parketa.

Vyšel z bytu a pustil se dolů ze schodů.

Naďa a její svěřenci čekali v autě. Když sedal za volant, pohlédla na něj s výmluvnou otázkou v očích.

„Máš všechny papíry podepsané?“ zeptala se.

„Ano. Všechny.“

Úlevně vydechla. Ta ženská na tohle vůbec nemá nervy, bručel v duchu Gregor, když se rozjížděl. Ať si Reuben říká, co chce, ženská vždycky znamená přítěž.

Kluci se vzadu pošťuchovali. Gregor je sledoval ve zpětném zrcátku. Všichni, až na toho nejmenšího, Jakova, který seděl s pohledem upřeným přímo před sebe. V jednu chvíli se jejich zraky střetly a Gregor měl podivný pocit, že na něj z dětské tváře hledí oči dospělého.

Pak se ten hoch otočil a štípl svého souseda do ramene. A najednou se na zadním sedadle rozpoutala bitva propletených těl a zmítajících se údů.

„Chovejte se slušně!“ okřikla je Naďa. „Nemůžete být chvíli zticha? Máme před sebou dlouhou cestu do Rigy.“

Chlapci zmlkli. Na moment se vzadu rozhostilo ticho. Pak Gregor znovu ve zpětném zrcátku zahlédl, jak ten maličký s dospělýma očima dloubl svého souseda do lokte.

Gregor nemohl potlačit úsměv. Žádné obavy, pomyslel si.

Vždyť jsou to opravdu typické děti.

Kapitola 2

Byla už půlnoc a Karen Terriová měla co dělat, aby udržela oči otevřené. Přemýšlela, zda nemá chvíli zůstat stát na kraji silnice.

Už dva dny byla na cestě, z toho podstatnou část dne strávila za volantem; odjela hned po pohřbu tety Dorothy a prakticky zastavila vždycky jen na okamžik, aby se osvěžila kávou či zhltla hamburger nebo na malou chvíli zavřela oči a krátce si zdřímla. Vypila spoustu kávy. Vzpomínala na tetin pohřeb, ale už jen vzdáleně. Vybavila si vadnoucí gladioly. Bezejmenné bratrance a sestřenice. Okoralé miniaturní chlebíčky. A povinnosti, tolik zatracených povinností.

Teď toužila po jediném – dostat se co nejdřív domů.

Věděla, že by měla znovu zastavit, pokusit se o bleskový spánek, než se vydá na další cestu, ale už byla tak blízko, sotva padesát mil od Bostonu. V posledním bistru u silnice – Dunkin’ Donuts – si koupila ještě tři šálky kávy. Trochu to pomohlo; potřebovala se povzbudit na cestu ze Springfieldu do Sturbridge. Teď už ale kofein začal ztrácet účinek, a i když si myslela, že je v naprosto bdělém stavu, každou chvíli jí poklesla hlava; potom sebou prudce trhla a uvědomila si, že se neubránila vteřinovému spánku.

Ze tmy v dálce se před ní objevil neon rychlého občerstvení Burger King. Sjela na odpočívadlo.

Uvnitř si objednala kávu a vdolečky s borůvkami a posadila se ke stolu. V tuhle noční hodinu se v jídelně vyskytovalo jen pár hostů, kteří měli jedno společné – těstovitě bledé obličeje z vyčerpání. Duchové dálnic, napadlo ji. Tytéž unavené duše, občerstvující se na každém dálničním odpočívadle. V téhle jídelně panovalo až nezemské ticho, každý se silou vůle snažil neusnout a vrátit se zpátky na silnici.

U vedlejšího stolku seděla utrápeně vypadající žena s dvěma malými dětmi, které si v klidu pochutnávaly na nějakých pamlscích. Tahle vzorně se chovající blonďatá děcka Karen živě připomněla její vlastní dcerky. Zítra mají obě narozeniny. Dneska v noci, spící ve svých postýlkách, je od třináctých narozenin dělí už jen jeden den. Jeden den vzdalující je od jejich dětství.

Až se vzbudíte, říkala si, budu doma.

Znovu si naplnila šálek kávou, uzavřela ho plastikovým víčkem a vyšla ven k vozu.

Měla teď docela jasnou hlavu. Zvládne to. Hodinka jízdy, padesát mil, a už bude vcházet do domovních dveří. Nastartovala a vyjela z parkoviště.

Padesát mil, říkala si. Pouhých padesát mil.

Asi dvacet mil odtud, za bistrem 7-Eleven právě Vince Lawry a Chuck Servis dorazili poslední karton šesti piv. Plné čtyři hodiny do sebe házeli jednu plechovku za druhou, jen aby si v docela přátelské soutěži dokázali, kdo z nich zvládne co nejvíc budweisserů, aniž všechno hned vyklopí. Chuck měl zatím náskok – o jedno pivo. Úplně ztratili pojem, kolik to dělalo celkem; na to přijdou až ráno po spočítání plechovek od piva vršících se na zadním sedadle.

Ale Chuck opravdu držel prim – a teď se tím vychloubal, což Vinceho pěkně namíchlo, protože Chuck byl zatraceně lepší ve všem, na co sáhl. A tohle nebyla férová soutěž. Vince mohl klidně zvládnout ještě jedno kolo, ale pivo jim došlo a Chuck se teď vítězoslavně usmívá, i když ví, že to celé nebylo fér.

Vince prudce otevřel dveře vozu a seskočil ze sedadla řidiče.

„Kampak?“ divil se Chuck.

„Seženu ještě další.“

„Víc už nesneseš.“

„Drž hubu,“ vyštěkl Vince a klopýtal přes parkoviště ke vchodu bistra.

Chuck se zasmál. „Nedokážeš ani chodit!“ zaječel z okna.

Jdi do prdele, pomyslel si Vince. Jen se podívej, jak se držím na nohou. Teď skočím do kšeftu a přitáhnu další dva kartony. Možná tři. Jo, klidně vyžahnu tři. Měl žaludek ze železa, a až na to, že si každých pár minut musel odskočit, nepociťoval žádné nepříznivé účinky.

Doklopýtal ke dveřím – zatraceně vysokej práh, za to by zasluhovali zavřít –, ale neupadl a stačil se narovnat. Z lednice vzal tři sady plechovek po šesti a potácel se k pokladně. Vytáhl dvacetidolarovku.

Prodavač pohlédl na peníze a zavrtěl hlavou. „Nemůžu to vzít,“ řekl.

„Co znamená: nemůžu to vzít?“

„Nesmím prodávat pivo opilému zákazníkovi.“

„Chcete říct, že jsem opilej?“

„Přesně tak.“

„Koukněte, tohle jsou prachy. A vy si nechcete vzít mý zatracený prachy?“

„Nechci se dostat k soudu. Takže dej ty piva pěkně zpátky, kámo, okej? Co kdyby sis radši dal šálek kávy nebo něco podobnýho? Párek v rohlíku třeba.“

„Nepotřebuju žádnej pitomej párek v rohlíku.“

„Tak teda vypadni, brácho. Hybaj!“

Vince se rozmáchl a jednu sadu smetl z pultu. S řinkotem dopadla na podlahu. Už se chystal na druhou, když prodavač vytáhl pistoli. Vince jako by uprostřed chystané akce zkameněl.

„Tak ven, ale rychle,“ pohrozil prodavač.

„Okej.“ Vince pomalu ustupoval s rukama zdviženýma nad hlavou, jako že se vzdává. „Dobrá, dobrá, slyším.“

Když vycházel ze dveří, znovu brnknul o ten proklatý práh.

„Tak kde to máš?“ zeptal se Chuck, jakmile se Vince vyhoupl k volantu.

„Pivo jim došlo.“

„To není možný.“

„Řek sem, že pivo nemaj, jasný?“ Vince nastartoval a prudce sešlápl plyn. Se zaskřípěním vyrazili z parkovací plochy.

„Kam teď?“ zajímal se Chuck.

„Najít další kšeft.“ Zamžikal do tmy před sebou. „Kde je nájezd? Měl by bejt někde tady.“

„Člověče, vzdej to. Stejně se po další dávce jen pobliješ.“

„Kde je ten posranej nájezd?“

„Myslím, žes ho přejel.“

„Ne, tamhle je.“ Vince prudce zahnul doleva, pneumatiky jen zaúpěly nárazem o zvýšenou krajnici.

„Poslyš,“ začal Chuck, „nezdá se mi –“

„Kruci, někdo si přece musí vzít těch mejch zatracenejch dvacet doláčů. Někde je rozhodně udám.“

„Vince, kudy to jedeš?“

„Cože?“

Chuck zaječel: „Jedeš po nesprávný cestě!“

Vince zatřásl hlavou a snažil se soustředit pohled na silnici. Ale ta světla byla příliš jasná a oslepila ho. Jako by byla čím dál jasnější.

„Strhni to doprava!“ zakřičel Chuck. „To je auto! Strhni to doprava!“

Vince se stočil doprava. Totéž udělala ona světla.

Uslyšel divoký, nelidský výkřik. Ne Chuckův, ale svůj.

Doktorka Abby DiMatteová byla unavená; cítila takovou únavu, jako snad ještě nikdy v životě. Byla už vzhůru plných devětadvacet hodin, když nepočítala to desetiminutové zdřímnutí v předpokoji na rentgenologickém oddělení, a uvědomovala si, že vyčerpání je na ní vidět. Když si myla ruce v umyvadle na chirurgické jednotce intenzivní péče, mrkla na sebe do zrcadla; roztrpčeně pozorovala známky únavy pod tmavýma očima i neupravené vlasy, v tuhle chvíli připomínající zcuchanou černou hřívu. Blížila se desátá dopoledne, a ona ještě neměla čas se osprchovat, dokonce ani vyčistit si zuby. Snídaně sestávala z natvrdo vařeného vejce a šálku sladké kávy, kterou jí před hodinou přinesla jedna ohleduplná sestra z JIP. Při troše štěstí snad Abby najde chvilku na oběd a při větší dávce štěstí vypadne z nemocnice kolem páté, takže se domů dostane v šest. V tuhle chvíli by považovala za největší slast jen klesnout na židli.

Ale při pondělních ranních vizitách se nikdo neodvážil si sednout. Zvlášť když je prováděl doktor Colin Wettig, vedoucí programu chirurgické rezidentury v Bayside Hospital. Doktor Wettig, armádní generál ve výslužbě, byl pověstný svými břitkými a nelítostnými otázkami. Abby měla z generála posvátnou hrůzu. A nebyla sama – pociťovali ji všichni rezidenti na chirurgii.

Teď se na chirurgické jednotce intenzivní péče sešlo jedenáct rezidentů, kteří vytvořili půlkruh z bílých plášťů a zelených operačních úborů. Nikdo nespustil oči z vedoucího. Každý si byl vědom, že právě na něj může být vypálena otázka. A být přistižen při nedostatečné odpovědi znamenalo vystavit se velice nepříjemnému osobnímu ponížení.

Skupina už provedla vizitu u čtyř pacientů, kteří byli po operaci, a projednala plán další léčby a prognózy. Nyní se všichni shromáždili vedle postele číslo 11 na jednotce intenzivní péče. Abbyin nový příjem; jejím úkolem bylo podat zprávu o případu. Třebaže desky s chorobopisem držela v podpaží, ani se do nich nepodívala. Prezentovala případ zpaměti, přičemž nespouštěla zrak z generálova obličeje, na němž se neobjevoval sebemenší náznak úsměvu.

„Pacientka je čtyřiatřicetiletá běloška, přijatá dnes v jednu hodinu v noci se zraněním po čelní srážce vozů jedoucích značnou rychlostí po silnici číslo 90. Byla intubovaná a stabilizovaná na místě nehody a poté sem dopravena letecky. Při přijetí na pohotovosti byla zjištěna mnohočetná zranění. Došlo k složitým frakturám a stlačení lebky, frakturám levé klíční kosti a kosti pažní; na obličeji byly hluboké tržné rány. První prohlídka ukázala, že se jedná o dobře živenou ženu bílé pleti, střední tělesné konstrukce. Nereagovala na žádné stimuly kromě určitého sporného natažení končetin –“

„Sporného?“ povytáhl obočí doktor Wettig. „Co to znamená? Tak došlo k němu nebo ne?“

Abby cítila, jak se jí prudce rozbušilo srdce. Kruci, už ji nachytal. Polkla a vysvětlovala: „Při bolestivém stimulu se někdy pacientovy údy natáhnou. Někdy ne.“

„Jak si to vysvětlujete? Použijete glasgowskou stupnici pro hodnocení reakce na bolest a motorickou odpověď?“

„Protože nulová odpověď se rovná jedné a natažení končetiny dvěma, pak předpokládám, že stav pacientky by měl být považován za… jeden a půl.“

V kroužku rezidentů se zaperlil nejistý smích.

„Takové skóre jako jeden a půl neexistuje,“ poznamenal doktor Wettig.

„To vím,“ přiznala Abby. „Tahle pacientka ovšem nezapadá přesně do…“

„Prosím, pokračujte se svou diagnózou,“ přerušil ji.

Abby se odmlčela a přelétla pohledem kruh tváří kolem sebe. Takže už to zpackala? Tím si nebyla jistá. Nabrala dech a pokračovala. „Životně důležité funkce: krevní tlak 90/60 a puls sto. Byla provedena intubace. Žádné spontánní dýchání. Dýchání plně závisí na mechanické ventilaci o frekvenci pětadvacet dechů za minutu.“

„Proč jste zvolila tuhle frekvenci?“

„Abych ji udržela hyperventilovanou.“

„Proč?“

„Ke snížení oxidu uhličitého v její krvi. Tím omezíme na minimum možnost otoku mozku.“

„Pokračujte.“

„Jak už jsem řekla, při prohlídce hlavy jsem zjistila vpáčení a mnohočetné fraktury lebky na levé temenní a spánkové kosti. Značné otoky a hluboké tržné rány na obličeji znesnadňují zhodnocení obličejových fraktur. Zornice jsou ve střední pozici a nereagují. Nos a hrdlo –“

„Okulocefalické reflexy?“

„Nezkoušela jsem je.“

„Ne?“

„Ne, pane. Nechtěla jsem manipulovat s krkem. Obávala jsem se možné dislokace páteře.“

Z jeho sotva postřehnutelného přikývnutí usoudila, že její odpověď považoval za přijatelnou.

Popisovala další tělesná zjištění. Čisté dýchání. Normální poslechový nález na srdci. Břicho měkké. Doktor Wettig ji nepřerušoval. Když skončila popisem neurologických nálezů, cítila se už sebejistější. Téměř dokonalá. A proč taky ne? Věděla přece, jak si počínala.

„A jaký obrázek jste si udělala?“ zajímalo doktora Wettiga.

„Ještě než jste viděla rentgenové snímky?“

„Podle středové pozice zornic a bez reakce,“ vysvětlovala Abby, „jsem nabyla dojmu, že se asi jedná o stlačení středního mozku. Nejpravděpodobněji následkem akutního subdurálního nebo epidurálního hematomu.“ Odmlčela se, než dodala s jistou dávkou sebevědomí. „Potvrdila to počítačová tomografie. Rozsáhlý subdurální hematom s hlubokou střední rýhou. Volala jsem na neurochirurgii. Okamžitě odstranili sraženinu.“

„Takže považujete váš počáteční dojem za naprosto správný, doktorko DiMatteová?“

Abby přikývla.

„Tak se podíváme, jak vypadá její stav dneska ráno.“ Doktor Wettig přistoupil k lůžku. Tužkovou baterkou posvítil pacientce do očí. „Zornice nereagují,“ řekl. Vtlačil kloub prstu do pacientčiny hrudní kosti. „Žádná odezva na bolest. Žádné extenzorové reakce.“

Všichni ostatní rezidenti pokročili blíž, ale Abby zůstala u nohou postele s pohledem upřeným na zafačovanou hlavu pacientky. Zatímco Wettig pokračoval v prohlídce, poklepával na šlachy gumovým kladívkem, ohýbal lokty a kolena, Abby cítila, jak její pozornost ochabuje, unášena přílivem únavy. Nepřestávala zírat na ženinu hlavu, nedávno zbavenou vlasů. Vzpomněla si, jak byly ty krásné hnědé vlasy slepené krví a plné úlomků skla. Spousta skla byla i v šatech. Na pohotovosti Abby pomáhala sestrám rozstřihnout zraněné ženě blůzu. Byla z modrobílého hedvábí a nesla značku salonu Donny Karanové. Na tenhle poslední detail Abby nějak nedokázala zapomenout, stále jí utkvíval v paměti. Nikoli krev nebo polámané kosti či pořezaný obličej. Ale ta visačka. Donna Karanová. Značka, kterou si Abby taky jednou dopřála. Myslela na to, jak tahle žena někdy někde stála v obchodě, zkoušela jednu blůzku za druhou, naslouchajíc příjemnému skřípotu ramínek sklouzávajících ze stojanu…

Doktor Wettig se napřímil a obrátil se na sestru z JIP. „Kdy byl odstraněn ten hematom?“

„Přivezli ji z pooperačního ve čtyři ráno.“

„Před šesti hodinami?“

„Ano, je to tak šest hodin.“

Wettig oslovil Abby. „Proč tedy nedošlo k žádné změně?“

Abby se vzpamatovala ze zasnění; všimla si, že ji teď všichni pozorují. Pohlédla na pacientku. Sledovala, jak se jí hruď zvedá a klesá, zvedá a klesá s každým zaúpěním měchů ventilátoru.

„Může… možná tam vznikl nějaký pooperační otok,“ řekla a pohlédla na monitor. „Nitrolební tlak se mírně zvýšil na dvacet milimetrů.“

„Domníváte se, že svou výší by mohl způsobit změny na zorničkách?“

„Ne. Ale –“

„Vyšetřila jste ji okamžitě po operaci?“

„Ne, pane. Péči o ni převzala neurochirurgie. Po operaci jsem mluvila s jejich rezidentem a ten mi řekl –“

„Neptám se rezidenta z neurochirurgie. Ptám se vás, doktorko DiMatteová. Diagnostikovala jste subdurální hematom. Byl odstraněn. Tak proč jsou její zorničky dosud ve střední poloze a šest hodin po operaci ještě nereagují?“

Abby zaváhala s odpovědí. Generál z ní nespouštěl oči. Stejně jako ostatní. Ponižující ticho narušovalo jenom šumění ventilátoru.

Doktor Wettig přejel velitelským pohledem kroužek rezidentů. „Je tu někdo, kdo by doktorce DiMatteové pomohl tu otázku zodpovědět?“

Abby se napřímila. „Dovedu na ni odpovědět sama.“ Doktor Wettig zvedl obočí: „Vážně?“

„Jak… zřítelnicové změny, tak natažení údů byly známkou poranění středního mozku. Včera v noci jsem předpokládala, že subdurální hematom tlačí dolů na střední mozek. Ale jelikož se stav pacientky nezlepšil, zřejmě… jsem se zmýlila.“

„Zřejmě?“

Zhluboka vydechla. „Zmýlila jsem se.“

„A jaká je vaše diagnóza teď?“

„Krvácení do středního mozku. Mohlo být vyvolané prudkým nárazem. Nebo zbytkem subdurálního hematomu. Ty změny se ještě nemusely objevit na tomografu.“

Doktor Wettig ji chvíli pozoroval s naprosto neproniknutelným výrazem. Pak se obrátil k ostatním rezidentům. „Krvácení do středního mozku je logický předpoklad. Spolu s třetím stupněm glasgowské stupnice pro měření stupně bezvědomí“ – pohlédl na Abby – „tři a půl,“ dodal, „značí nulovou prognózu. Pacientka nemůže spontánně dýchat, nemá spontánní pohyby, a jak se zdá, nemá žádné reflexy mozkového kmene. V tomto okamžiku nemohu doporučit nic jiného než ji udržovat na přístrojích. A uvažovat o odběru orgánů.“ Krátce kývl na Abby a přešel k dalšímu pacientovi.

Jeden z rezidentů stiskl Abby paži. „Hej, DiMatteová,“ zašeptal. „Máte to dobré.“

Abby stísněně přikývla. „Díky.“

Hlavní rezidentka chirurgie, doktorka Vivian Chaová, byla mezi ostatními rezidenty v Bayside Hospital považovaná za legendu. Tradovalo se, že dva dny před jejím prvním nástupem na místo sekundářky se její kolega, taky začínající lékař, nervově zhroutil a za neutišitelného vzlykotu musel být dopraven na nervové oddělení. Vivian pak donutili převzít jeho povinnosti. Devětadvacet dní po sobě, čtyřiadvacet hodin denně jako jediná měla službu na ortopedii. Přestěhovala si své věci do místnosti pohotovosti a z té nechutné stravy, přinášené z nemocničního bufetu, natotata zhubla o několik kil. Devětadvacet dní nevytáhla paty ze vstupních dveří nemocnice. Třicátý den její kolečko skončilo, a když konečně vyšla ven a kráčela k místu, kde mívala zaparkovaný vůz, zjistila, že ho už před týdnem odtáhli. Hlídač na parkovišti předpokládal, že ho tam někdo nechal schválně.

Čtyři dny před další praxí, tentokrát na vaskulární chirurgii, porazil Vivianina kolegu městský autobus, takže byl hospitalizován s frakturou pánve. Znovu někdo musel převzít jeho úkoly.

A Vivian Chaová se vrátila na pohotovost.

V očích ostatních rezidentů tak získala pověst člověka s mužskou odvahou, hrdý status, který se později projevil i navenek, když při výroční večeři, kde se předávaly různé ceny, dostala v krabici zabalené dvě boxerské rukavice.

Když se Abby poprvé doslechla všechny tyhle historky o Vivian, nemohla pochopit, jak se slučují s tím, co viděla: s málomluvnou Číňankou, která byla tak maličká, že při operaci musela stát na stoličce. Ačkoli Vivian během vizit málokdy mluvila, vždycky stála nebojácně v popředí celé skupiny s výrazem bohorovného klidu.

Když to odpoledne Vivian Chaová na chirurgické JIP přistoupila k Abby, měla na tváři svůj obvyklý chladný výraz. Abby se v tu chvíli už naprostým vyčerpáním pohybovala jako ve snách, každý krok jí dělal potíže, každé rozhodnutí vyžadovalo nesmírné úsilí. Ani nezaregistrovala, že Vivian stojí vedle ní, dokud se druhá žena neozvala: „Slyšela jsem, že jste přijímala úraz hlavy s pozitivní AB.“

Abby zvedla oči od chorobopisu, kam zaznamenávala současný stav pacientky. „Ano. Včera v noci.“

„Pacientka dosud žije?“

Abby zaletěla pohledem k boxu 11. „Podle toho, co považujete za život.“

„Srdce a plíce v dobrém stavu?“

„Fungují.“

„Stáří?“

„Třicet čtyři. Proč?“

„Mám pacienta na výukové jednotce. Konečné stadium městnavého selhání srdce. Krevní skupina AB pozitivní. Čeká na nové srdce.“ Vivian přistoupila k polici s chorobopisy. „Které lůžko?“

„Jedenáct.“

Vivian vytáhla chorobopis z police a rozevřela kovový uzávěr. Když listovala stránkami, na obličeji se jí nepohnul ani sval.

„Ta žena už není mou pacientkou,“ řekla Abby. „Převedla jsem ji na neurochirurgii. Vysáli subdurální hematom.“

Vivian mlčky pročítala záznamy.

„Je teprve deset hodin po operaci,“ pokračovala Abby. „Myslím, že je zatím předčasné mluvit o odběru.“

„Jak vidím, dosud žádné neurologické změny.“

„Ne. Ale je tu šance…“

„S trojkou glasgowské stupnice? Pochybuju.“ Vivian zasunula chorobopis znovu do police a přešla k lůžku číslo 11.

Abby ji následovala.

Postavila se u dveří boxu a sledovala, jak Vivian hbitě provádí vyšetření. Jednala stejně pohotově jako na operačním sále, bez zbytečné námahy a ztráty času. Když Abby v nemocnici teprve začínala – v prvním roce praxe –, často pozorovala Vivian při operacích a vždycky nesmírně obdivovala ty drobné, svižné ruce a jemné prsty, které dokázaly uvázat tak dokonalé uzly. Ve srovnání s ní si Abby připadala nemotorná. Sama spotřebovala metry nití, jak se celé hodiny učila vázat chirurgické uzly na držadlech zásuvek svého prádelníku. Třebaže si tu techniku po důkladném nácviku mechanicky osvojila docela obstojně, uvědomovala si, že nikdy nebude mít kouzelné ruce Vivian Chaové.

Teď ji až zamrazilo při pohledu na ty zázračné ruce provádějící prohlídku Karen Terriové.

„Žádná reakce na bolestivé stimuly,“ prohlásila Vivian.

„Je ještě brzy.“

„Možná. Možná ne.“ Vivian vytáhla z kapsy kladívko na zkoušení reflexů a začala poklepávat na šlachy. „Šťastná náhoda.“

„Nechápu, jak tohle můžete říct.“

„Můj pacient je AB pozitivní. Už rok čeká na srdce. A tohle je pro něj nejlepší šance.“

Abby se zahleděla na Karen Terriovou a znovu si vybavila tu modrobílou blůzku. Nač asi tahle žena myslela, když si ji naposled zapínala? Zřejmě na běžné světské věci. Rozhodně neměla myšlenky na smrt. Určitě ani nevzdechla po nějaké nemocniční posteli nebo intravenózních hadičkách či přístrojích pumpujících jí vzduch do plic.

„Ráda bych viděla test imunologické snášenlivosti lymfocytů dárce a příjemce. Zjistěte, jestli jsou kompatibilní,“ řekla Vivian.

„A pak můžeme provést HLA typizaci pro transplantaci dalších orgánů. EEG je hotové?“

„Pacientka už není v mé péči,“ ozvala se Abby. „A stejně si myslím, že je to předčasné. Ještě o tom nikdo nemluvil s jejím manželem.“

„Někdo to musí udělat.“

„Má děti. Všichni potřebují čas, aby se s tím vyrovnali.“

„Ty orgány ale moc času nemají.“

„Já vím. Je mi jasné, že je třeba to provést. Ale jak už jsem řekla, je teprve deset hodin po operaci.“

Vivian přistoupila k umyvadlu a umyla si ruce. „Nečekáte zázrak, nebo ano?“

U dveří se objevila sestra z chirurgické JIP. „Manžel se vrátil s dětmi. Čekají, že je pustíme dovnitř. Zdržíte se ještě dlouho?“

„Jsem hotová,“ řekla Vivian. Odhodila zmačkaný papírový ručník do kbelíku na odpadky a vyšla ven.

„Můžu je pustit dovnitř?“ zeptala se ošetřovatelka Abby.

Ta pohlédla na Karen Terriovou – a okamžitě si bolestně uvědomila, co uvidí dítě, až se podívá na lůžko. „Počkejte,“ zarazila sestru. „Ještě ne.“ Přešla k posteli a rychle uhladila přikrývky. V umyvadle namočila papírový ručník a z ženiny tváře otřela zaschlý hlen. Pytlík s močí zasunula co nejdál po straně lůžka, kde nebyl tak vidět. Pak ustoupila a naposledy se zadívala na pacientku. Uvědomila si, že nic, co by mohla ona nebo kdokoli jiný udělat, nezmírní bolest, která tyhle děti čeká.

S povzdechem kývla na sestru. „Mohou vejít.“

V půl páté odpoledne už se Abby nedokázala ani soustředit na to, co píše; sotva udržela oči otevřené. Sloužila nepřetržitě třiatřicet a půl hodiny. Právě skončila odpolední vizitu. Konečně nastal čas jet domů.

Když však sklapla poslední chorobopis, přistihla se, že se její pohled znovu stočil k lůžku číslo 11. Vstoupila do boxu. Postála u nohou postele a tiše pozorovala Karen Terriovou. Snažila se vymyslet něco, cokoli, co by se ještě dalo udělat.

Neslyšela blížící se kroky.

Teprve když se ozvalo: „Ahoj, zlato,“ otočila se. Za ní stál hnědovlasý modrooký doktor Mark Hodell a usmíval se na ni. Tenhle úsměv patřil výhradně Abby, úsměv, který právě dneska až bolestně postrádala. Abby a Mark si většinou denně udělali čas na společný rychlý oběd nebo si aspoň zamávali, když se potkali. Dneska se ještě vůbec neviděli, a tak jí při pohledu na něj projela jásavá radost. Sklonil se, aby ji políbil. Pak trochu ustoupil a přejel očima její neučesané vlasy a zmačkaný operační úbor.

„Hrozná noc, co?“ zašeptal účastně. „Jak dlouho jsi spala?“

„Nevím. Asi půl hodiny.“

„Šušká se, že jsi ráno u generála vyhrála na celé čáře.“ Pokrčila rameny. „Berme to radši tak, že se mnou nezamet.“

„To už samo o sobě znamená vítězství.“

Usmála se. Pak se však znovu vrátila pohledem k lůžku číslo 11 a úsměv jí zmizel ze rtů. Karen Terriová se úplně ztrácela ve všech těch přístrojích kolem sebe. Ventilátor, infuzní pumpy. Odsávací hadičky, monitory pro EKG, krevní a nitrolební tlak. Aparáty na měření všech tělesných funkcí. Proč se v tomhle věku technického pokroku obtěžovat měřením pacientova pulsu ručně, proč mu klást ruce na hruď? K čemu jsou lékaři, když všechnu tuhle práci mohou vykonávat přístroje?

„Přijímala jsem ji včera v noci,“ vysvětlovala Abby. „Čtyřiatřicet let. Manžel a dvě děti. Dvojčátka – holčičky. Byly tady s otcem. Viděla jsem je sotva před malou chvilkou. Je to zvláštní, Marku, ale ani se jí nedotkly. Jen stály a dívaly se. Dívaly se na ni. Ale nedotkly se jí. Pořád jsem si říkala, musíte. Musíte se jí teď dotknout, protože by to mohla být vaše poslední šance. Poslední šance, jakou budete mít. Ale neudělaly to. Pořád si myslím, že přijde chvíle, kdy si budou přát…“ Potřásla hlavou. Přejela si rukou oči. „Slyšela jsem, že ten chlap řídil v opilosti a dostal se do protisměru. Víš, co mě nejvíc štve, Marku? Že přežil. Zrovna teď dřepí nahoře na ortopedii a kvílí nad několika zatracenejma zlomenejma kostma.“ Abby se zhluboka nadechla a s tím povzdechem, který následoval, jako by z ní předchozí vztek trochu vyprchal. „Prokrista, mám přece zachraňovat životy. A teď si tu přeju, aby se ten chlápek rozmáz na dálnici.“ Otočila se k lůžku.

„Myslím, že je čas jet domů.“

Mark jí přejel rukou po zádech; to gesto bylo současně uklidňující i majetnické. „Pojďme,“ navrhl. „Vyprovodím tě ven.“

Vyšli z JIP a nastoupili do výtahu. Jakmile se za nimi zavřely dveře, octla se mu v náručí. Držel ji v teplém a důvěrně známém objetí svých paží. Bylo to místo, kde se vždycky cítila v bezpečí. Před rokem bylo ještě všechno úplně jinak. Tenkrát se v přítomnosti doktora Marka Hodella necítila vůbec uvolněně. Tehdy v nemocnici začínala a Mark byl odborník na hrudní chirurgii – nejen běžný lékař, ale navíc významný chirurg, člen týmu provádějícího transplantace srdce v Bayside Hospital. Seznámili se na operačním sále při jednom těžkém úrazu. Pacienta, desetiletého chlapce, přivezla sanitka se šípem trčícím v hrudi – výsledek hádky mezi sourozenci plus nevhodná volba dárku k narozeninám. Mark už byl umytý a oblečený k operaci, když Abby vešla do operačního sálu. Měla za sebou teprve první týden nemocniční praxe a byla přirozeně nervózní a vyděšená při pomyšlení, že má asistovat váženému doktoru Hodellovi. Postavila se ke stolu. Plaše pohlédla na muže stojícího naproti ní. Pod maskou uviděla široké inteligentní čelo a krásné modré oči. Velice přímé. Nesmírně zvídavé.

Operovali spolu. Chlapec přežil.

Měsíc nato Mark požádal Abby o schůzku. Dvakrát ho odmítla. Ne proto, že s ním nechtěla jít, ale protože si myslela, že by s ním neměla chodit.

Uplynul měsíc. Opakoval svou prosbu. Tentokrát neodmítla. Před pěti a půl měsíci se odstěhovala do Markova bytu v Cambridgi. Z počátku nebylo snadné naučit se žít s jednačtyřicetiletým starým mládencem, který nikdy předtím nesdílel svůj život – ani svůj domov – se ženou. Ale teď, stulená do Markova náručí, věděla, že už by si nedokázala představit žít s někým jiným nebo někoho jiného milovat.

„Chudinko malá,“ zašeptal jí do vlasů; ucítila jeho teplý dech.

„Kruté, co?“

„Na tohle nejsem stavěná. Co tu ksakru vlastně dělám?“

„Děláš to, o čem jsi vždycky snila. Alespoň tak jsi mi to vyprávěla.“

„Už si ani nepamatuju, jaký to byl sen. Pořád víc a víc se mi vzdaluje.“

„Zřejmě měl něco společného se záchranou životů?“

„Ano. A teď si tady přeju, aby ten opilec z toho druhého vozu umřel.“ Potřásla hlavou odporem nad vlastními myšlenkami.

„Abby, procházíš nejhorším obdobím. Na úrazovce budeš už jen dva dny, a ty musíš nějak přežít.“

„Jo. A pak začnu na hrudní –“

„V porovnání s tímhle je to třešnička na dortu. Úrazovka je vždycky zabiják. Ale zvládneš to jako všichni ostatní.“

Zavrtala se hlouběji do jeho paží. „Kdybych přešla na psychiatrii, přestal by sis mě vážit?“

„Úplně. O tom nepochybuj.“

„Jsi hajzlík.“

Se smíchem ji políbil na temeno hlavy. „Hodně lidí si to myslí, ale ty jediná to smíš říct nahlas.“

Vystoupili v přízemí a vyšli z nemocnice. Byl už podzim, ale Boston dosud zalévala vlna veder nezvyklá pro konec září. Když přecházeli parkoviště, cítila, jak ji opouští poslední zásoba sil. Ve chvíli, kdy došli k vozu, už sotva vlekla nohy. Takhle to s námi mává, pomyslela si. Jakým ohněm musíme projít, abychom se stali chirurgy. Dlouhé dny, mentální a emocionální vyčerpání, hodiny úmorné práce, kdy nemáme čas žít vlastní život, který se nám vzdaluje. Uvědomovala si, že je to tvrdý, nemilosrdný a neúprosný proces. Mark ho přežil, a přežije ho i ona.

Znovu ji objal a políbil. „Určitě dojedeš domů v pořádku?“ zeptal se.

„Nastavím vůz na automatické řízení.“

„Za hodinu jsem doma. Mám přivézt pizzu?“

S unaveným zívnutím vklouzla za volant. „Pro mě ne.“

„Nebudeš večeřet?“

Nastartovala. „Jediné, po čem dneska toužím,“ povzdechla si, „je postel.“

Kapitola 3

V noci se to k ní přiblížilo jako nehlasné zašeptání či jemné otření pohádkových křídel o její tváře: Umírám. Tohle poznání Ninu Vossovou nevyděsilo. Celé týdny, za pravidelného střídání směn tří soukromých ošetřovatelek a během denních návštěv doktora Morisseye s jeho stále se zvyšujícími dávkami furosemidů si Nina zachovávala svůj klid. A proč by taky neměla být klidná? Prožila nádherný život plný požehnání. Poznala lásku, radost, zázrak. Do svých šestačtyřiceti let už viděla vycházet slunce nad chrámy Karnaku, za soumraku procházela delfskými ruinami a zdolávala vrchy v úpatí Nepálu. A poznala klid duše, který člověka naplní, když zaujme jedno místečko v božském vesmíru. Teď při odchodu ze života litovala pouze dvou věcí. Tou první bylo nenaplněné mateřství, pocit, že nikdy nedržela v náručí vlastní dítě.

A pak to, že Viktor zůstane sám.

Její manžel celou noc proseděl u jejího lůžka, držel ji za ruku v nekonečných hodinách, kdy bojovala s dechem a kašlem, neodcházel od ní, ani když jí vyměňovali kyslíkové bomby či při denních návštěvách doktora Morisseye. I ve spánku cítila Viktorovu přítomnost. Někdy před rozbřeskem, ještě v oparu snu slyšela, jak říká: Je tak mladá. Tak strašně mladá. Nedalo by se udělat ještě něco, cokoli? Něco! Cokoli! Tohle byl celý Viktor. Nevěřil v nevyhnutelné.

Ale Nina ano.

Otevřela oči a viděla, že noc konečně uplynula a že se oknem do ložnice prodírají první paprsky slunce. Za oknem se otvíral nádherný výhled na její milovaný záliv Rhode Island. Než onemocněla, než z ní kardiomyopatie vysála sílu, svítání ji obvykle zastihlo už probuzenou a oblečenou. Vyšla na balkon u ložnice a pozorovala východ slunce. I když někdy ráno mlha zahalovala záliv a voda se v ranním mlžném oparu jen stříbřitě leskla, stála tam a cítila, jak se k ní země naklání a rozlévá se jí u nohou.

Poznala jsem tolik nádherných jiter. Děkuji ti, Pane, za každé z nich.

„Dobré ráno, miláčku,“ zašeptal Viktor.

Nina se zadívala do usměvavého obličeje svého manžela, sklánějícího se nad ní. Lidé měli na jeho tvář různé názory. Někteří na ní spatřovali výraz autority, jiní génia či bezohledného necity. Ale v pohledu, který na ni teď upíral, viděla Nina jen lásku. A obavu.

Natáhla k němu ruku. Vzal ji a přitiskl ke svým rtům. „Musíš se trochu vyspat, Viktore,“ řekla.

„Nejsem unavený.“

„Ale já vidím, že jsi.“

„Ne, nejsem.“ Znovu jí políbil ruku, jeho teplé rty se dotkly její chladné pokožky. Jejich zraky se na chvíli setkaly. Hadičkami v jejích nosních dírkách procházel s jemným syčením kyslík. Z otevřeného okna doléhalo do místnosti pleskání vln oceánu narážejících do skal.

Zavřela oči. „Vzpomeň si na tu dobu…“ Její hlas se vytrácel, když se snažila chytit dech.

„Kterou dobu?“ ohleduplně jí napověděl.

„Ten den, kdy… jsem si zlomila nohu…“ Usmála se.

Bylo to v tom týdnu, kdy se poznali – v Gstaadu. Později jí řekl, že ji poprvé uviděl, když sjížděla šusem shora od vleku; hned se za ní pustil, pak znovu nahoru vlekem a zpátky dolů. To bylo před pětadvaceti lety.

Od té doby se od sebe neodloučili ani na jediný den.

„Věděla jsem,“ zašeptala. „V té nemocnici… když jsi stál u mé postele. Věděla jsem to.“

„Co jsi věděla, miláčku?“

„Že pro mě existuješ jen ty.“ Otevřela oči a znovu se na něj usmála. Teprve teď si všimla slzy stékající mu po tváři. Ale Viktor přece nikdy nepláče! Za celých pětadvacet let jejich společného života ho neviděla plakat. Vždycky ho považovala za silného, statečného člověka. Jak se mýlila!

„Viktore,“ ozvala se a stiskla jeho ruku ve svých dlaních. „Nesmíš se bát.“

Spěšně, téměř zlostně si přejel volnou rukou po tváři. „Nedopustím to. Nemohu tě ztratit.“

„Nikdy mě neztratíš.“

„Ne. To nestačí. Chci tě mít tady, na téhle zemi. Se mnou. Se mnou.“

„Viktore, jestli něco… jestli jednu věc vím…“ Snažila se nabrat dech, trochu vzduchu. „Pak to, že tenhle čas… který je nám dopřán tady… je pouhou velice malou částečkou… naší existence.“ Cítila, jak ztuhl, jak se netrpělivě odtáhl. Vstal ze židle a kráčel k oknu, kde zůstal stát a pozoroval záliv. Jako by teplo jeho ruky vyprchávalo z její pokožky. Znovu pocítila mrazení.

„O tohle se postarám, Nino,“ ozval se.

„Existují věci… v tomto životě… které nemůžeme změnit.“

„Už jsem podnikl jisté kroky.“

„Ale Viktore…“

Otočil se a pohlédl na ni. Jeho ramena v okenním rámu jako by zaclonila ranní svítání. „O všechno bude postaráno, miláčku,“ řekl. „Neměj obavy.“

Byl to jeden z těch vlahých a nádherných večerů, slunce právě zapadalo, ve sklenkách cinkaly kostičky ledu a dámy v hedvábných toaletách doplněných voálovými přehozy se nadnášely v oblacích parfémů.

Abby, stojící uprostřed zdmi obehnané zahrady doktora Billa Archera, připadal kouzelný i vzduch. Na mřížkových pergolách se do oblouku klenuly klematis a růže. Na obrovské ploše trávníku zářila mračna květů v široké paletě barev. Zahrada byla pýchou a radostí Marilee Archerové, jejíž halasný kontraalt se rozléhal u každého záhonu, kam vodila manželky ostatních lékařů, aby je poučila, jak se každá ta rostlinka jmenuje.

Archer stál na nádvoří se sklenkou whisky se sodou v ruce a jen se smál. „Marilee tu zatracenou latinu zvládá líp než já.“

„Měl jsem ji tři roky na vysoké,“ řekl Mark. „A pamatuju si jen to, co jsem se naučil na medicíně.“

Pak se všichni shromáždili kolem zahradního cihlového grilu – Bill Archer, Mark, generál a dva rezidenti z chirurgie. Abby byla v tomhle kroužku jediná žena. Ještě si nezvykla být samotnou ženou ve skupině. Na chvíli na to mohla zapomenout, ale potom se rozhlédla po místnosti plné chirurgů a okamžitě ji zalil známý pocit rozpaků, když si uvědomila, že je obklopena samými muži.

Dneska večer se Archerovy párty zúčastnily samozřejmě i manželky, ale vypadalo to, že se pohybují v paralelním vesmíru, který se jen zřídka protne se světem jejich manželů. Abby, která stála v hloučku chirurgů, sem tam zaslechla vzdálené útržky konverzace těchto žen. Hovořily o sametových růžích, o cestách do Paříže i oblíbených jídlech. Byla přitahována oběma směry, jako by si přála překročit dělicí čáru mezi muži a ženami; nepatřila do světa ani jedné z obou stran, a přitom ji to táhlo k oběma. To Mark ji uvedl do této čistě mužské společnosti. On a další hrudní chirurg Bill Archer byli kolegové. Archer, vedoucí kardiochirurgického transplantačního týmu, patřil k lékařům, kteří před sedmi lety dostali Marka do Bayside. Nebylo divu, že si ti dva tak dobře rozuměli. Oba sportovce poháněla ctižádost a tvrdá konkurence. Na operačním sále pracovali společně jako tým, ale mimo nemocnici mělo jejich přátelské soupeření širokou škálu působnosti – od lyžařských svahů ve Vermontu po vody Massachusettského zálivu. Oba muži nechávali své plachetnice J-35 zakotvené v marbleheadském přístavišti a v téhle sezoně zatím Archerova Red Eye vedla nad Markovou Gimme Shelter. Mark plánoval, že skóre vyrovná tento týden. Za člena posádky už si přibral Boba Lessinga, který v Bayside pracoval druhým rokem jako rezident.

Jaké zvláštní pouto existuje mezi muži a loděmi? říkala si v duchu Abby. Řeč se točila kolem plachetnic, zapáleně se hovořilo v ryze technických termínech. Nebyli to už mladíci, ale muži s šedivějícími vlasy. Archer se stříbrem prokvetlou hřívou. Colin Wettig distingovaně šedivý. A Mark, jemuž se v jednačtyřiceti na spáncích právě objevily první šediny.

Když se rozhovor stočil k údržbě trupu člunu, designu kýlu a k mimořádně vysokým cenám plachet, odpoutala Abby pozornost od těchto pro ni nezáživných věcí. Vtom zaregistrovala dva pozdní příchozí: doktora Aarona Leviho a jeho manželku Elaine. Aaron, kardiolog transplantačního týmu, se vyznačoval mimořádnou plachostí. Se svou sklenkou se hned vytratil až na vzdálený konec trávníku, kde zůstal mlčky stát se svěšenými rameny. Elaine se rozhlížela, s kým by si mohla promluvit.

Teď se Abby naskytla příležitost vzdálit se od těch nudných řečí o lodích. Proklouzla kolem Marka a šla vstříc Leviovým.

„Paní Leviová? Moc ráda vás zase vidím.“

Elaine ji poznala. Usmála se. „Vy jste… Abby, že?“

„Ano, Abby DiMatteová. Myslím, že jsme se potkali na pikniku rezidentů.“

„Máte pravdu. Je tady těch rezidentů tolik, že mi dělá potíže si je všechny zapamatovat. Ale na vás se pamatuji.“

Abby se zasmála. „Na chirurgii jsme jen tři ženy, tak se to dá zvládnout.“

„A je to mnohem lepší než za starých časů, když v téhle branži nebyly vůbec žádné ženy. Jaké kolečko teď děláte?“

„Zítra začínám hrudní chirurgii.“

„Tak to budete pracovat s Aaronem.“

„Jestli se mi podaří dostat se k nějakým transplantacím.“

„Budete muset. V poslední době má tým plné ruce práce. Dostali pochvalu ze Všeobecné nemocnice v Massachusetts a Aarona to moc potěšilo.“ Elaine se naklonila k Abby. „Před lety ho odmítli přijmout do jejich společenství. A teď mu posílají pacienty.“

„Jediné, čím má Massachusettská všeobecná vrch nad Bayside, je její harvardská atmosféra,“ prohlásila Abby. „Vy znáte Vivian Chaovou, viďte? Naši vedoucí rezidentku?“

„Samozřejmě.“

„Na Harvardu patřila ke špičkovým studentům. Ale když přišel čas, aby zažádala o rezidenturu, vybrala si Bayside.“ Elaine se otočila k manželovi. „Aarone, slyšel jsi to?“ Váhavě vzhlédl od svého drinku. „Co jsem měl slyšet?“

„Vivian Chaová dala přednost Bayside před Massachusettskou všeobecnou. Vážně, Aarone, vždyť ty už tady patříš k nejlepším. Proč chceš odejít?“

„Odejít?“ Abby se udiveně zadívala na Aarona, ale kardiolog jen střelil pohledem po své ženě. Jejich náhlé mlčení Abby znepokojilo. Přes trávník sem doléhal smích, tlumené útržky rozhovorů, avšak v tomhle koutě zahrady se rozhostilo naprosté ticho.

Aaron si odkašlal. „Zatím si s tou myšlenkou jen pohrávám,“ ozval se. „Víte, dostat se pryč z centra. Odstěhovat se do nějakého malého města. O těch městečkách každý jen sní, ale ve skutečnosti se tam nikomu nechce odejít.“

„Mně tedy ne,“ prohlásila Elaine.

„Já jsem na malém městě vyrostla,“ řekla Abby. „Belfast, Maine. Nemohla jsem se dočkat, až odtamtud vypadnu.“

„Chápu,“ řekla Elaine. „Každý se snaží dostat se co nejblíž k civilizaci.“

„No, tak zlé to zase nebylo.“

„Ale nehodláte se tam vrátit, nebo ano?“

Abby zaváhala. „Moji rodiče jsou mrtví. A obě mé sestry se odstěhovaly ze státu, takže nemám důvod se vracet. Zato mám spoustu důvodů zůstat tady.“

„Byla to jen fantazie.“ Aaron si dal pořádný lok ze své sklenky. „Nemyslel jsem to vážně.“

V podivném tichu, které následovalo, Abby zaslechla, že ji někdo volá. Otočila se a spatřila Marka, jak na ni mává.

„Omluvte mě,“ řekla a šla mu po trávníku naproti.

„Archer nás provede svou soukromou svatyní,“ hlásil Mark.

„Jakou soukromou svatyní?“

„Pojď a uvidíš.“ Vzal ji za ruku a vedl přes terasu do domu. Vystoupili po schodišti do druhého patra. V horním patře Archerova domu byla Abby pouze jednou, a to aby si prohlédla olejomalby visící v galerii.

Dnes večer ji poprvé pozvali do místnosti na konci haly. Archer už čekal uvnitř. Na kožených židlích seděli doktoři Frank Zwick a Raj Mohandas. Ale Abby si jich téměř nevšimla, protože veškerou její pozornost upoutala místnost sama.

Ocitla se v muzeu starých lékařských nástrojů. Exponáty vystavené ve vitrínách působily fascinujícím a současně děsivým dojmem. Skalpely a misky na zachycování krve. Džbánky s pijavicemi. Porodnické kleště s čelistmi schopnými rozdrtit lebku novorozeněte. Nad krbem visela olejomalba: boj mezi Smrtí a Lékařem o život mladé ženy. Ze sterea se linul Brandenburský koncert. Archer ztlumil zvuk a místnost se náhle zdála velmi tichá, pouze s ševelením hudby v pozadí.

„Aaron nepřijde?“ zeptal se Archer.

„Ví o tom. Přijde nahoru,“ řekl Mark.

„Fajn.“ Archer se usmál na Abby. „Co si myslíte o mé malé sbírce?“

Pozorně si prohlížela obsah vitríny. „Je fantastická. Některé kousky bych nedovedla ani pojmenovat.“

Archer ukázal na podivný vynález skládající se z převodovek a kladek. „Tohle zařízení je zajímavé. Mělo vyrábět elektrický proud, který se dal napojovat na různé části těla. Řekl bych, že se dal použít k léčení nejrůznějších nemocí, ženskými potížemi počínaje, až po diabetes. Zajímavé, co? Co tomu říká vědecká medicína?“

Abby se postavila před olejomalbu a upřeně pozorovala černě zahalenou představu Smrti. Lékař jako hrdina. Lékař coby dobyvatel, pomyslela si. A samozřejmě objektem záchrany je žena. Krásná žena.

Dveře se otevřely.

„Tady je,“ přivítal ho Mark. „Už jsme si mysleli, žes na to zapomněl, Aarone.“

Aaron vešel do místnosti. Mlčky kývl hlavou a posadil se na židli.

„Můžu vám ještě nalít, Abby?“ Archer ukázal na její skleničku.

„Ne, děkuji.“

„Aspoň kapku brandy? Řídí přece Mark, ne?“ Usmála se. „Tak dobrá. Díky.“

Archer si vzal od Abby sklenku, naplnil ji a znovu vrátil. Pokoj najednou opět zvláštně ztichl, jako by každý čekal, až Archer dokončí tuhle formalitu. Teprve teď jí došlo, že je jedinou ženou v místnosti. Bill Archer pořádal podobnou párty každých pár měsíců při příležitosti uvítání další skupiny rezidentů, kteří nastupovali krátkou praxi na oddělení hrudní a úrazové chirurgie – říkalo se tomu kolečko. Momentálně se dole v zahradě bavilo šest dalších chirurgických rezidentů. Ale tady v Archerově privátním útulku se sešel pouze transplantační tým.

A Abby.

Posadila se na gauč vedle Marka a usrkávala brandy. Už cítila, jak ji rozpaluje nejen drink, ale i rozčilení z této mimořádné pozornosti. Jako začínající rezidentka vždycky sledovala těchto pět mužů s posvátnou úctou a cítila se poctěná už jen tím, že mohla Archerovi a Mohandasovi asistovat na operačním sále. Třebaže ji vztah k Markovi přenesl do jejich společenských kruhů, nikdy nezapomněla, co tihle muži znamenají. Stejně jako si uvědomovala, jak mohou ovlivnit celou její kariéru.

Archer si sedl naproti ní. „Slyšel jsem o vás příznivé zprávy, Abby. Od generála. Než dneska odjel, moc vás vychvaloval.“

„Doktor Wettig?“ Abby se překvapeně zasmála. „Abych se přiznala, nikdy si nejsem úplně jistá, co si myslí o mé práci.“

„Ale to je generálův způsob jednání. Vždycky kolem sebe musí rozvířit trochu nejistoty.“

Muži se zasmáli a Abby se k nim přidala.

„Colinova úsudku si skutečně cením,“ pokračoval Archer.

„A vím, že vás považuje za jednu z nejlepších v rezidentském programu druhého roku praxe. A protože s vámi pracuji, vím, že má pravdu.“

Abby se neklidně zavrtěla na pohovce. Mark ji vzal za ruku a stiskl ji. Tohle gesto neušlo Archerovi – jen se usmál.

„Mark vás taky očividně považuje za velice schopnou. A i to nás vedlo k tomu, že bychom si s vámi měli promluvit. Je to možná trochu předčasné, ale jsme zvyklí plánovat hodně dopředu, Abby. Nikdy neškodí nejdřív řádně prozkoumat terén.“

„Obávám se, že vám dost dobře nerozumím,“ řekla Abby. Archer se natáhl pro karafu s brandy a doplnil si sklenku.

„Náš transplantační tým má zájem jen o to nejlepší. Nejlepší doporučení, nejlepší výkony. Vybíráme si vždycky nejlepší rezidenty, kteří se budou podílet na našem programu. Vedou nás k tomu samozřejmě sobecké motivy. Připravujeme lidi pro týmovou práci.“ Odmlčel se. „A tak jsme uvažovali, zda byste neměla zájem o transplantační chirurgii.“

Abby bleskla pohledem po Markovi. Přikývl.

„Není to něco, nač byste musela okamžitě odpovědět,“ ujistil ji Archer. „Ale měla byste o tom přemýšlet. Příštích pár let se budeme vzájemně poznávat. Třeba potom ani nebudete mít zájem stát se naším společníkem. Třeba zjistíte, že vás transplantační chirurgie vůbec neláká.“

„Ale ona mě láká.“ Předklonila se s obličejem zrůžovělým nadšením. „Jen jsem… překvapená. A lichotí mi to. Na programu pracuje tolik výborných rezidentů. Například Vivian Chaová.“

„Ano, Vivian je dobrá.“

„Myslím, že se o členství v týmu bude ucházet příští rok.“

Ozval se Mohandas: „Chirurgická technika doktorky Chaové je bezesporu vynikající. Mohu uvažovat o několika rezidentech se skvělou technikou. Ale víte, co se říká? Člověk může naučit opici operovat, ale vtip je v tom naučit ji, kdy má operovat.“

„Upřesním, co má Raj na mysli: to, co hledáme, je dobrý klinický úsudek,“ vložil se do toho Archer, „a smysl pro týmovou práci. Ve vás vidíme někoho, kdo umí dělat v týmu. Žádné hádky a nedorozumění. Na týmové práci trváme, Abby. Když se na operačním sále strachy potíte, pak je všechno v háji. Nástroje vám padají z ruky. Vyklouzne skalpel. Cestou se ztratí srdce. Za všech okolností musíme držet spolu. A to my děláme.“

„Pomáháme si i jinak,“ dodal Frank Zwick. „Na operačním sále i mimo něj.“

„Rozhodně,“ potvrdil Archer. Pohlédl na Aarona. „Je to tak?“

Aaron si odkašlal. „Ano, pomáháme si i mimo. Je to jedna z výhod členství v tomhle týmu.“

„Jedna z mnoha,“ dodal Mohandas.

Chvíli bylo ticho. V pozadí tlumeně hrála hudba. „Tuhle část mám rád,“ řekl Archer a zesílil hlasitost. Při zvuku houslí linoucím se z reproduktorů se Abby znovu zadívala na Smrt versus Lékař. Na boj o pacientčin život, o její duši.

„Zmínil jste se o… dalších požitcích,“ nadhodila Abby.

„Například,“ ujal se slova Mohandas, „po skončení své rezidentury jsem musel poplatit celou řadu půjček ze studentských let. Takže tvořily součást mého platu a Bayside mi je pomáhal splácet.“

„Promluvme si, Abby,“ pokračoval Archer, „jakým způsobem by se pro vás tahle práce mohla stát atraktivnější. Dnešní mladí chirurgové končí svou rezidenturu, když je jim třicet. Většina už má rodinu a jedno nebo dvě děti. A kolik dluží? Sto tisíc dolarů v půjčkách. Nemají ještě ani vlastní dům! Deset let jen splácejí dluhy. Pak už jim je čtyřicet, a aby si lámali hlavu, jak zaplatí studium svým dětem!“ Potřásl hlavou. „Nechápu, proč se v dnešní době lidi vůbec rozhodují studovat medicínu. Rozhodně ne proto, aby si nadělali jmění.“

„V každém případě je to těžké,“ přikývla Abby.

„Nemuselo by být. Tady právě může pomoct Bayside. Mark se zmínil, že jste po celou dobu lékařských studií dostávala finanční podporu.“

„Byla to kombinace stipendia a půjček. Většinou ale půjčky.“

„Nezáviděníhodné, co?“

Smutně přikývla. „Teprve teď to začínám bolestně pociťovat.“

„Půjčky i z fakulty?“

„Ano. Má rodina měla finanční problémy,“ připustila Abby.

„Říkáte to, jako byste se za to styděla.“

„Byla to spíš… smůla. Můj mladší bratr proležel měsíc v nemocnici a nebyli jsme pojištění. Ale v tom městě, kde jsem vyrůstala, tehdy spousta lidí neměla zdravotní pojištění.“

„Což jenom potvrzuje, jak těžce jste musela pracovat, abyste všechno zvládla. Všichni tu víme, jaké to je. Tady Raj byl přistěhovalec, anglicky se naučil až v deseti letech. Co se mě týče, jsem ve své rodině první, kdo mohl jít studovat. Věřte mi, v téhle místnosti nejsou žádní bostonští mandaríni s bohatými tatíčky nebo šikovným malým dědictvím. Všichni máme za sebou dobu, kdy jsme se museli setsakramentsky ohánět. A ta zkušenost je i hnací silou k vytvoření tohoto týmu.“

Hudba se přiblížila k mohutnému finále. Dozněly poslední tóny trumpet a smyčců. Archer vypnul stereo a pohlédl na Abby.

„V každém případě máte o čem přemýšlet,“ řekl. „Neděláme vám samozřejmě pevnou nabídku. Je to spíš něco jako…“ usmál se na Marka, „…jako první rande.“

„Rozumím,“ přikývla Abby.

„Jednu věc byste měla vědět. Jste jediný rezident, kterého jsme oslovili. Jediný, o němž vážně uvažujeme. Radil bych vám nezmiňovat se o tom před ostatními lékaři. Nechceme rozdmýchat jakoukoli žárlivost.“

„To je samozřejmé.“

„Dobrá.“ Archer se rozhlédl po místnosti. „Myslím, že jsme se dohodli. Je to tak, pánové?“

Všichni mlčky přikývli.

„Dospěli jsme ke konsenzu,“ usmál se Archer a znovu se natáhl ke karafě s brandy. „Tomu říkám dokonalý tým.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Mark cestou domů.

Abby prudce zaklonila hlavu a vykřikla jako v deliriu: „Já se vznáším! Bože, to byla noc!“

„Takže jsi šťastná, ano?“

„Žertuješ? Spíš zděšená.“

„Zděšená? Z čeho?“

„Že všechno zvořu.“

Se smíchem jí stiskl koleno. „Poslyš, pracujeme přece se všemi ostatními rezidenty a chceme toho nejlepšího.“

„A nakolik tomu dopomohl tvůj vliv, doktore Hodelle?“

„Jen jsem přihodil své malé polínko. Ostatní náhodou jednomyslně souhlasili.“

„Vážně?“

„Opravdu. Věř mi, Abby, jsi naše volba číslo jedna. A určitě přijdeš na to, že je to skvělá příležitost.“

Pohodlně se opřela o sedadlo. S úsměvem se zasnila. Až do dnešního večera si jen matně představovala, kde asi bude pracovat za tři a půl roku. Zřejmě se pachtit někde na zdravotním středisku. Soukromá praxe teď umírala na úbytě; v ní nespatřovala svou budoucnost, aspoň ne v Bostonu. A Boston bylo místo, kde si přála zůstat.

Tam, kde byl Mark.

„Tak moc si to přeju,“ řekla. „Jen doufám, že nikoho z vás nezklamu.“

„Ani náhodou. Tým dobře ví, co chce. V tomhle jsme všichni zajedno.“

Chvíli mlčela. „A Aaron Levi?“ zeptala se.

„Aaron? Proč by nebyl?“

„Nevím. Dneska večer jsem mluvila s jeho ženou Elaine. Měla jsem pocit, že Aaron není moc šťastný. Věděl jsi, že pomýšlí na odchod?“

„Cože?“ Markův údiv byl nelíčený.

„Zmínil se o stěhování do nějakého malého města.“

Zasmál se. „K tomu nikdy nedojde. Elaine je typická Bostoňanka.“

„Nemluvím o Elaine. Byl to Aaronův nápad.“

Mark chviličku řídil beze slova. „Určitě jsi to špatně pochopila,“ ozval se konečně.

Pokrčila rameny. „Možná.“

„Světlo, prosím,“ požádala Abby.

Ošetřovatelka natáhla ruku a upravila sklon lampy tak, aby světlo dopadalo na pacientčinu hruď. Operační pole bylo na kůži vyznačeno černým značkovačem v podobě dvou droboučkých písmen X spojených čarou táhnoucí se od horní části pátého žebra. Byla to malá hruď malé ženy. Čtyřiaosmdesátiletou vdovu Mary Allenovou, trpící úbytkem váhy a krutými bolestmi hlavy, přijali do Bayside před týdnem. Rutinní rentgen hrudi odhalil alarmující nález: mnohočetné uzliny v obou plicích. Šest dní dělali nejrůznější sondy, skeny a rentgeny. Do hrtanu jí zavedli bronchoskop, do hrudní stěny napíchali jehly, a stále nedokázali určit přesnou diagnózu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obchod s orgány.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.