ALL YOUR PERFECTS

Copyright © 2018 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2019

ISBN 978-80-242-6309-0

Heathovi,

každý den tě miluju víc než kterýkoli předešlý.

Díky, že jsi tak senzační.

1.
TEHDY

Vrátný se na mě neusmál.

To pomyšlení mě trápí po celou jízdu výtahem do Ethanova patra. Vincent je mým oblíbeným vrátným už od chvíle, co se Ethan nastěhoval do tohohle domu. Vždycky se na mě usmívá a povídá si se mnou. Jenže dneska mi jen s kamennou tváří podržel dveře. Neřekl dokonce ani:

„Nazdar Quinn. Jakou jsi měla cestu?“

Počítám, že všichni máme sem tam špatný den.

Podívám se na telefon a vidím, že už je po sedmé. Ethan by měl dorazit domů v osm, takže budu mít spoustu času, abych ho překvapila večeří. A taky sebou. Vrátila jsem se o den dřív, ale rozhodla jsem se, že mu nic neřeknu. Máme pořád tolik práce s plánováním svatby, že jsme si už celé týdny neměli příležitost sednout k doma uvařené večeři. Anebo se pomilovat.

Výtah dojede do Ethanova patra, ale já se zarazím hned při vystupování. Přímo před Ethanovým bytem rázuje nějaký chlap. Ujde tři kroky, zastaví se a zahledí se na dveře. Potom ujde další tři kroky opačným směrem a znovu se zarazí. Chodí sem tam a přitom sleduje Ethanovy dveře. Nemyslím, že je to nějaký jeho kamarád. Kdyby byl, poznala bych ho.

Přistoupím k Ethanovu bytu a odkašlu si. Chlápek se na mě podívá a já pokynu k Ethanovým dveřím, abych mu dala na srozuměnou, že kolem něj potřebuju projít. Ustoupí a udělá mi místo, ale já si dávám dobrý pozor, abych mu nepohlédla do očí. Zalovím v kabelce pro klíče. Když je najdu, přistoupí ke mně a opře se rukou o dveře.

„Vy se chystáte dovnitř?“

Zvednu k němu oči a pak zabloudím pohledem zpátky k Ethanovým dveřím. Proč se mě na to ptá? Srdce se mi rozbuší při pomyšlení, že jsem tu sama v chodbě s cizím chlapem, který se ptá, jestli se chystám otevřít dveře prázdného bytu. Ví snad, že Ethan není doma? Ví, že jsem tu sama?

Odkašlu si a pokusím se skrýt své obavy, ačkoli ten chlápek vlastně nevypadá nebezpečně. Jenže zlo se navenek nemusí vůbec projevit, takže je těžké to posoudit.

„Bydlí tu můj snoubenec. Je uvnitř,“ lžu.

Chlápek energicky přikývne. „Jo. To bych řekl, že je.“ Zatne pěst a lehce bouchne do zdi vedle dveří. „Uvnitř mojí zatracený přítelkyně.“

Kdysi jsem chodila na sebeobranu. Instruktor nás naučil vložit si mezi prsty klíč tak, aby vykukoval ven, a útočník tím pádem schytal bodnutí do oka. Udělám to, protože ten magor přede mnou se na mě může každou chvilku vrhnout.

Zhluboka vydechne a já si chtě nechtě všimnu, že vzduch mezi námi zavoněl skořicí. Zvláštní, že se takovou věcí zabývám je několik vteřin před napadením. Identifikace podezřelého na policejní stanici by asi vypadala dost divně. „Tedy, nemůžu vám tak docela říct, co měl útočník na sobě, ale pěkně mu voněl dech. Jako skořicová žvýkačka.“

„Spletl jste si byt,“ řeknu mu v naději, že pak odejde, aniž by dělal rozruch.

Zavrtí hlavou. Takovým letmým, rychlým pohybem, naznačujícím, že už se nemůžu víc plést. „Nespletl. Určitě ne. Řídí váš snoubenec modré volvo?“

Fajn, takže ten chlápek stalkuje Ethana? Vyschne mi v ústech. Dala bych si vodku.

„Má asi sto osmdesát na výšku? Černé vlasy, nosí bundu od North Face, která je mu velká?“

Přitisknu si ruku na žaludek. Dala bych si vodku.

„Pracuje váš snoubenec pro doktora Van Kempa?“

Teď je s vrtěním hlavy řada na mně. Nejenže Ethan pracuje pro doktora Van Kempa… jeho otec je doktor Van Kemp. Jak to, že toho ten chlápek o Ethanovi tolik ví?

„Moje přítelkyně s ním pracuje,“ praví a znechuceně pohlédne ke dveřím bytu. „A očividně s ním dělá ještě něco víc.“

„Ethan by nikdy…“

A potom mě přeruší ten zvuk. Šoustačka.

Zaslechnu slabý hlas sténající Ethanovo jméno. Tedy alespoň tady na chodbě zní slabě. Ethan má ložnici na vzdálenější straně bytu, takže ať už je ta dotyčná kdokoli, rozhodně se nežinýruje. Vříská jeho jméno.

A on ji přitom šoustá.

Okamžitě od těch dveří ucouvnu. Z toho, co se právě odehrává uvnitř bytu, se mi zatočí hlava. Celý můj svět najednou stojí na vratkých nohou. Moje minulost, moje přítomnost, moje budoucnost – všechno se mi to neovladatelně vymklo z rukou. Chlápek mě popadne za paži a pomůže mi znovunabýt rovnováhy. „V pohodě?“ Opře mě o zeď.

„Omlouvám se. Neměl jsem to na vás takhle vybalit.“ Otevřu ústa, ale zevnitř se valí jen nejistota. „Opravdu… opravdu jste si jistý? Možná se to vůbec neozývá z Ethanova bytu. Možná je to ten pár, co bydlí vedle.“

„Takže Ethanův soused se taky jmenuje Ethan? To se hodí.“

Je to sarkastická otázka, ale hned jak ji vysloví, je mu na očích patrná lítost. To je od něj hezké, že se mnou v takové chvíli ještě dokáže soucítit, když zjevně prochází tím samým. „Sledoval jsem je,“ říká. „Jsou tam spolu. Moje přítelkyně a váš… přítel.“

„Snoubenec,“ opravím ho.

Přejdu chodbu a opřu se o zeď, ale nakonec se přece jen svezu na zem. Asi jsem sebou neměla takhle plácnout na podlahu, když mám na sobě sukni. Ethanovi se sukně líbí, tak jsem si říkala, že mu udělám radost a jednu si kvůli němu vezmu, ale teď mám chuť si ji stáhnout, uvázat mu ji kolem krku a uškrtit ho s ní. Dlouho si civím na boty, a tak asi ani nevšimnu, že si ten chlápek přisedl ke mně – teprve až řekne: „Čekal vás?“

Zavrtím hlavou. „Chtěla jsem ho překvapit. Byla jsem se sestrou mimo město.“

Zpoza dveří se ozve další tlumený výkřik. Chlápek vedle mě se bolestně zašklebí a zakryje si uši. I já si je zakryju. Nějakou chvíli spolu sedíme. Ani jeden z nás nedovolí, aby ty zvuky pronikly k našim uším, dokud to celé neskončí. Nepotrvá to dlouho. Ethan vydrží maximálně pár minut. O dvě minuty později řeknu: „Myslím, že už skončili.“ Chlápek si odkryje uši a opře se pažemi o kolena. To já těmi svými kolena obejmu a pak se o ně opřu bradou.

„Mám odemknout? Abychom si to s nimi vyříkali?“

„Nemůžu,“ odpoví. „Napřed se musím uklidnit.“ Mně se zdá docela klidný. Většina mužů, které znám, by teď už rozkopávala dveře.

Vlastně si ani nejsem jistá, jestli si to s Ethanem chci vyříkat. Část mého já chce prostě jen odejít a předstírat, že se těch předešlých několik minut nestalo. Mohla bych mu poslat esemesku, že jsem se vrátila dřív, a on by mi napsal, že se zdrží dlouho v práci, a já bych tím pádem zůstala v blažené nevědomosti.

Anebo prostě můžu jít domů, spálit všechny jeho věci, prodat svatební šaty a zablokovat si jeho číslo.

Ne, to by moje matka nikdy nedovolila.

Ach bože. Moje matka.

Zasténám a chlápek se okamžitě narovná. „Budete zvracet?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Já nevím.“ Zvednu hlavu a opřu se zády o zeď. „Jenom mi došlo, jak hrozně bude moje máma naštvaná.“

Zjevně se mu uleví, když vidí, že neúpím nevolností, nýbrž ze strachu nad matčinou reakcí, až zjistí, že se svatba konat nebude. Protože svatba se rozhodně konat nebude. Už jsem ztratila přehled o tom, kolikrát se máma zmiňovala, jak obrovskou zálohu je třeba složit k získání místa na čekacím listu oddávací síně. „Uvědomuješ si vůbec, kolik lidí si přeje svatbu v Douglas Whimberly Plaza? Vdávala se tam i Evelyn Bradburyová, Quinn. Evelyn Bradburyová!“ Máti mě hrozně ráda srovnává s Evelyn Bradburyovou. Ta totiž pochází z jedné z těch několika málo rodin v Greenwichi, které jsou ještě význačnější než otčímova. Tím pádem matka Evelyn Bradburyovou při každé příležitosti využívá jako příklad dokonalosti z vyšších kruhů. Mně je Evelyn Bradburyová ukradená. Jsem napůl cesty k tomu, abych mámě na místě poslala stručné sdělení: Svatba nebude a Evelyn Bradburyová je mi u prdele.

„Jak se jmenujete?“ zeptá se ten chlápek.

Zadívám se na něj a poprvé za celou tu dobu si ho pořádně prohlédnu. Sice právě prožívám jednu z nejhorších chvil svého života, ale přesto musím uznat, že je náramně pohledný. Výrazné tmavě hnědé oči mají stejnou barvu jako jeho nepoddajné vlasy. V mohutné čelisti mu pocukává tichou zuřivostí už od chvíle, kdy jsem vystoupila z výtahu. Plné rty má neustále stisknuté, a kdykoli pohlédne na dveře, zdají se ještě tenčí. Vrtá mi hlavou, zda by se jeho rysy zdály měkčí, kdyby teď jeho dívka nebyla uvnitř s Ethanem.

Má v sobě něco smutného. Ale ten smutek nesouvisí s naší momentální situací. Je v tom něco hlubšího… jako by to zapustilo kořeny někde uvnitř. Znám lidi, kteří se očima smějí, ale ty jeho se mračí.

„Jste hezčí než Ethan.“ Má poznámka ho zaskočí. Tvář se mu utápí ve zmatku, protože si myslí, že ho svádím. Ale to je to poslední, co by mi teď přišlo na mysl. „To nebyl kompliment. Prostě mi to jen došlo.“

Pokrčí rameny, jako že je mu to stejně jedno.

„Jen si říkám, že když jste hezčí než Ethan, tak ta vaše přítelkyně bude určitě hezčí než já. Ne že by mi na tom záleželo. Teda možná záleží. Nemělo by, ale já se nedokážu ubránit myšlence, že Ethana přitahuje víc než já. A zajímalo by mě, jestli mě s ní podvedl právě kvůli tomu. Nejspíš ano. Pardon. Obvykle tak sebekritická nejsem, ale nějak nemůžu přestat mluvit.“

Chvíli na mě hledí a zvažuje mé podivné myšlenkové pochody. „Sasha je šereda. Vůbec si s tím nelamte hlavu.“

„Sasha?“ Nevěřícně to jméno vyslovím a potom ho opakuju s důrazem na sha. „Sasha. To dost vysvětluje.“

Zasměje se, a pak se zasměju já a celé je to hrozně divné. Směju se, a přitom bych měla plakat. Proč nepláču?

„Já jsem Graham,“ řekne a nabídne mi ruku.

„Quinn.“

Dokonce i úsměv má smutný. Pomyslím si, jestli by se za jiných okolností usmíval jinak.

„Řekl bych, že vás rád poznávám, Quinn, ale tohle je nejhorší chvíle mého života.“

To je dost příšerná pravda. „Mého taky,“ odvětím zklamaně. „Ačkoli jsem docela ráda, že jsme se potkali teď, a ne až za měsíc, po svatbě.“

„Vy se máte za měsíc brát?“ Graham odvrátí zrak. „To je ale kretén,“ pronese tiše.

„To fakt je.“ Vlastně jsem to o Ethanovi vždycky věděla. Je to kretén. Nafoukanec. Ale je ke mně hodný. Nebo tak mi to aspoň připadalo. Znovu se předkloním a zajedu si prsty do vlasů. „Bože, tohle je tak strašně na houby.“

Jako vždy, i tentokrát si máma svou esemesku dokonale načasuje. Vytáhnu telefon a přečtu si ji.

Ochutnávka svatebního dortu se přesunula na sobotu ve dvě. Neobědvej. Připojí se k nám Ethan?

Celým tělem mi otřese povzdech. Na tu ochutnávku jsem se z celého toho plánování těšila nejvíc. Jestlipak by mi prošlo, kdybych to zrušení svatby tajila až do neděle? Ozve se cinknutí výtahu a já rychle obrátím pozornost zpět k jeho dveřím. Když se otevřou, pocítím, jak se mi svírá hrdlo. Při pohledu na krabice s jídlem pevně sevřu telefon v dlani. Poslíček z restaurace vykročí směrem k nám a mně se s každým jeho krokem zrychluje srdce. Pěkně mi sypeš sůl do rány, Ethane.

„Čína? To si ze mě dělá srandu?“ Vstanu a sklopím oči ke Grahamovi, který ke mně vzhlíží ze země. Máchnu rukou směrem ke krabicím s čínou. „Tohle přece dělám já! Ne on! Já jsem ta, kdo si po sexu ráda dává čínu.“ Otočím se zpátky k poslíčkovi a ten zůstane stát jako přimražený, civí na mě a očividně přemýšlí, zda má pokračovat dál ke dveřím, či ne. „Dejte mi to!“ Seberu mu tašky. Ani se mě na nic nevyptává. Plácnu sebou zpátky na podlahu i s oběma taškami plnými čínského jídla a začnu je prohrabávat. Štve mě, že Ethan prostě jen objednal to, co obvykle jídám já. „Dokonce si objednal to samé! On krmí Sashu mojí čínou!“

Graham vyskočí a vytáhne z kapsy peněženku. Zaplatí za jídlo a chudák poslíček rozrazí dveře vedoucí ke schodišti a vypadne z chodby rychleji, než kdyby šel zpátky celou cestu k výtahu.

„Voní to dobře,“ poznamená Graham. Uvelebí se vedle mě a popadne krabičku kuřete s brokolicí. Podám mu vidličku a nechám ho to sníst, ačkoli kuře mám zrovna nejraději. Jenže teď není na sobectví čas. Otevřu si hovězí po mongolsku a dám se do jídla, přestože nemám hlad. Ale ať jsem blázen, jestli Sasha nebo Ethan dostanou jediné sousto. „Svině,“ zamumlám.

„Svině bez jídla,“ praví Graham. „Možná oba umřou hlady.“

Usměju se.

A pak jíme a já si v duchu říkám, jak dlouho tu asi budu s tímhle chlápkem vysedávat. Nechci být u toho, až se ty dveře otevřou, protože nechci vidět, jak Sasha vypadá. Ale také nechci propást ten okamžik, až otevře dveře a uvidí Grahama, jak se tu krmí její čínou.

A tak čekám. A jím. S Grahamem.

Po několika minutách krabičku odloží, sáhne do tašky a vytáhne dvě sušenky pro štěstí. Jednu mi podá a pak rozlomí tu svou, vytáhne proužek papíru a přečte věštbu nahlas:

„Dnes se vám povede výborný obchodní tah.“ Dočte a přehne proužek napůl. „To sedí. Dneska jsem si vzal volno.“

„Pitomá věštba,“ zamumlám.

Graham zmačká papírek do kuličky a odcvrnkne ji na Ethanovy dveře. Rozlomím svou sušenku a vytáhnu z ní proužek papíru. „Posvítíme-li jen na svoje chyby, to nejlepčí v nás zůstane ve stínu.“

„To se mi líbí,“ řekne.

Sbalím věštbu do kuličky a cvrnknu jí o dveře, stejně jako předtím on. „Já si na pravopise zakládám. Správně je ,nejlepší‘.“

„Ale to se mi právě líbí. To jediné slovo, které pokazí, je ‚nejlepší‘. Docela ironie.“ Odleze po čtyřech ke dveřím, popadne zmačkanou věštbu a pak se zase odsune zpátky ke zdi. Podá mi ji. „Myslím, že byste si to měla nechat.“

Okamžitě mu ruku s papírkem odstrčím. „Nechci si tuhle chvíli pamatovat.“

Pár vteřin na mě zamyšleně hledí. „Jasně. Já taky ne.“ Mám dojem, že čím blíž je ten moment, kdy se dveře otevřou, tím jsme oba nervóznější, a tak jen mlčky sedíme a napínáme uši, abychom slyšeli, co se děje uvnitř. Graham si cupuje látku na pravém koleni modrých džínů, dokud nemá vedle sebe hromádku nití a koleno skoro holé. Zvednu jednu z těch nitek a mnu ji v prstech.

„V noci jsme spolu na počítači hrávali jednu slovní hru,“ řekne. „Fakt mi to šlo. Vlastně jsem ji Sashe ukázal já, předtím ji neznala, ale stejně nade mnou pokaždé vyhrála. Každou zatracenou noc.“ Natáhne si nohy. Jsou delší než moje. „Dělávalo to na mě dojem, ale pak jsem na výpisu z jejího účtu zahlédl položku na osm set dolarů, za které si v té hře nakupovala slova navíc, jedno za pět dolarů, jen aby mi to nandala.“

Pokouším se představit si ho, jak v noci hraje hry na počítači, ale moc mi to nejde. Vypadá spíš jako ten typ chlapa, co čte romány, dvakrát denně si uklízí byt a skládá ponožky a veškeré té své dokonalosti ještě nasadí korunu tím, že si každé ráno jde zaběhat.

„Ethan neumí vyměnit pneumatiku. Co jsme spolu, už dvakrát píchnul, a pokaždé musel zavolat odtahovku.“ Graham mírně zavrtí hlavou a řekne: „Ne že bych chtěl toho parchanta omlouvat, ale to není zas taková hrůza. Spousta lidí neumí vyměnit pneumatiku.“

„Já vím. To na tom není to hrozné. To hrozné je, že já to umím. Jenže on mi to nikdy nechtěl dovolit, protože by si připadal trapně, kdyby musel stát vedle holky vyměňující pneumatiku.“

V tom Grahamově výrazu je ještě něco víc. Něco, čeho jsem si předtím nevšimla. Že by starost? Upírá na mě vážný pohled. „Ne abyste mu to odpustila, Quinn.“

Při těch slovech se mi stáhne hrdlo. „Neodpustím,“ řeknu s naprosto jistotou. „Po tomhle už ho zpátky nechci. Pořád si říkám, proč vlastně nebrečím. Možná je to znamení.“

V očích má vědoucí pohled, ale potom mu vrásky kolem očí maličko ustoupí. „Dneska v noci plakat budete. V posteli. Tehdy vás to bude nejvíc bolet. Až budete sama.“ Po těch slovech je najednou všechno těžší. Nechci plakat, ale vím, že mě to každou chvíli popadne. S Ethanem jsem se potkala hned po škole a jsme spolu už čtyři roky. Přijít o něco takového během pár minut je dost velká rána. A přestože vím, že je konec, nechci ho s tím konfrontovat. Prostě chci jen odejít a skoncovat s ním. Nechci to s ním uzavírat, nestojím o žádné vysvětlování, ale bojím se, že až budu dnes v noci sama, tak obě tyhle věci potřebovat budu.

„Nejspíš bychom se měli nechat otestovat.“ Grahamova slova a strach, který se mě po nich zmocní, utne Ethanův tlumený hlas.

Blíží se ke dveřím. Otočím k nim hlavu, ale Graham se dotkne mé tváře a přitáhne pozornost zpátky k sobě.

„To nejhorší, co teď můžete udělat, je ukázat city, Quinn. Nerozčilujte se. Neplačte.“

Kousnu se do rtu, přikývnu a pokouším se v sobě zadržet všechny ty věci, o kterých vím, že je potřebuju vykřičet. „Dobře,“ zašeptám a zrovna v tu chvíli se dveře Ethanova bytu začínají otevírat.

Zkouším to nést jako Graham, ale Ethan je stále blíž a mně se z toho zvedá žaludek. Ani jeden z nás se nedívá na dveře. Graham na mě hledí pevným zrakem, pravidelně dýchá a jeho oči se vpíjí do mých. Ani si neumím představit, co si Ethan pomyslí, až za dvě vteřiny otevře dveře dokořán. Nejdřív mě nepozná. Bude si myslet, že jsme jen dva náhodní lidé sedící na podlaze chodby před jeho bytem.

„Quinn?“

Když Ethan vysloví mé jméno, zavřu oči. Neotočím se po hlase. Slyším, jak Ethan překročil práh. Srdce mi najednou buší na tolika místech současně, ale nejvíc jej cítím v Grahamových dlaních, kterými se dotýká mé tváře. Ethan znovu vysloví mé jméno, ale tentokrát to zní spíš jako rozkaz, abych se po něm ohlédla. Otevřu oči, ale nespouštím je z Grahama.

Dveře Ethanova bytu se otevřou ještě více doširoka a nějaká dívka zalapá po dechu. Sasha. Graham zamrká, na chviličku zavře oči a zhluboka se nadechne, aby se uklidnil. Když je otevře, Sasha promluví:

„Grahame?“

„Do prdele,“ zamumlá Ethan.

Graham se na ně nepodívá. Pořád hledí přímo na mě. A jako by se naše životy neobracely v prach, klidným hlasem pronese: „Chcete, abych vás doprovodil do přízemí?“

Přikývnu.

„Grahame!“ Sasha to jeho jméno vyštěkne, jako by snad měla právo se vztekat, že tam přišel.

Společně vstaneme. Ani jeden z nás se směrem k Ethanovu bytu nepodívá. Graham mě pevně svírá za ruku a vede k výtahu.

Sasha jde hned za námi a pak vedle nás stojí, zatímco čekáme na výtah. Stoupne si po Grahamově druhém boku a tahá jej za rukáv. Graham mi stiskne dlaň o něco pevněji, a tak tu jeho také stisknu, abych mu dala na srozuměnou, že to zvládneme bez scény. Prostě nastoupíme do výtahu a odjedeme.

Když se dveře výtahu otevřou, Graham mě pustí napřed a teprve potom nastoupí. Postaví se tak, aby už na Sashu nezbylo místo. Zatarasí dveře, a chvíli tak musíme stát čelem ke dveřím. Čelem k Sashe. Graham zmáčkne tlačítko do přízemí, a když se dveře začnou zavírat, zvednu konečně oči.

Všimnu si dvou věcí.

1) Ethan už nestojí na chodbě a dveře jeho bytu jsou zavřené.

2) Sasha je o tolik krásnější než já. Dokonce i když pláče.

Dveře se zavřou a výtah se vydá na dlouhou, tichou cestu dolů. Graham mě stále drží za ruku. Nemluvíme, ale také nepláčeme. Mlčky vystoupíme a projdeme vestibulem. Když dorazíme ke dveřím, Vincent nám je podrží a oběma nám věnuje omluvný pohled. Graham vytáhne peněženku a dá mu svazeček bankovek. „Díky za to číslo bytu,“ řekne.

Vincent přikývne a sbalí hotovost. Potom se podívá na mě a oči má lítostivé. Obejmu ho, protože už ho zřejmě nikdy neuvidím.

Jakmile s Grahamem vyjdeme ven, zůstaneme zmateně stát venku na chodníku. Přemýšlím, jestli mu teď svět připadá úplně jiný, protože mně ano. Nebe, stromy, kolemjdoucí. Všechno působí o něco méně uspokojivě než v době, kdy jsem vcházela do Ethanova domu.

„Mám vám zavolat taxík?“ zeptá se konečně.

„Přijela jsem vlastním autem. Tamhle stojí,“ ukážu přes ulici. Graham se ohlédne po budově. „Chci odsud pryč, než seběhne dolů.“ Zní opravdu bojácně, jako by jí teď za žádnou cenu nedokázal čelit.

Jenže Sasha se aspoň snaží. Běžela za Grahamem až k výtahu, zatímco Ethan se prostě jen vrátil do bytu a zavřel za sebou.

Graham se otočí zpátky ke mně. Ruce má vražené v kapsách. Přitáhnu si kabát blíž k tělu. Nezbývá než se rozloučit.

„Sbohem, Grahame.“

Hledí na mě tupě, skoro jako by tu vůbec nebyl. O krok ustoupí. O dva. Potom se otočí a vyrazí opačným směrem. Pořád hledím na Ethanův dům, když vtom se rozletí dveře a Sasha vyběhne ven. Vincent stojí za ní a hledí na mě. Zamává, a tak také zvednu ruku a zamávám mu. Oba víme, že je to na rozloučenou, protože já už do Ethanova domu v životě nevkročím. Dokonce ani abych si vyzvedla všechny svoje věci, které se Ethanovi válejí po bytě. Radši ať to všechno vyhodí, než abych se s ním ještě někdy měla setkat tváří v tvář.

Sasha se rozhlédne nalevo i napravo v naději, že Grahama uvidí. Neuvidí. Vidí jen mě a já si v tu chvílí říkám, zda vůbec ví, kdo jsem. Řekl jí Ethan, že se má příští měsíc ženit? Řekl jí, že jsme spolu dnes ráno mluvili po telefonu a on mi pověděl, že počítá vteřiny do chvíle, kdy mě bude moci nazývat svou ženu? Ví, že když spím u Ethana doma, tak se beze mě odmítá třeba jen osprchovat? Řekl jí, že to povlečení, na kterém šoustali, je svatební dar od mé sestry?

Ví, že Ethan plakal, když mne požádal o ruku a já řekla ano?

Určitě si to neuvědomuje, jinak by nezahodila vztah s chlapem, který na mě za hodinu udělal daleko větší dojem než Ethan za celé čtyři roky.

2.
TEĎ

Naše manželství se nezhroutilo. Žádný náhlý rozpad.

Byl to daleko pomalejší proces. Spíš tak nějak skomíralo.

Ani netuším, kdo z nás dvou za to může víc. Začali jsme plní odhodlání. Odhodlanější než většina, o tom jsem přesvědčená. Ale za několik posledních let naše odhodlání zesláblo. A nejvíc mě na tom znepokojuje to, jak dobře se nám daří předstírat, že se nic nezměnilo. Nemluvíme o tom. V mnoha ohledech si jsme podobní, mimo jiné v tom, jak se nám daří vyhýbat se věcem, které ze všeho nejvíc vyžadují naši pozornost.

Na naši obranu musím říct, že když láska ještě neodešla, je dost těžké přiznat si, že manželství je zřejmě u konce. Lidé jsou přesvědčení, že manželství končí, když se láska vytratí. Když zloba nahradí štěstí. Když pohrdání nahradí rozkoš. Jenže Graham a já se na sebe nezlobíme. Jen prostě nejsme ti samí lidé, kterými jsme bývali.

Když se lidé mění, nemusí to být v manželství patrné, protože páry se měnívají společně a směřují stejným směrem. Jenže někdy se vydají tím opačným.

Já stála v opačném směru než Graham tak dlouho, že si ani nepamatuju výraz jeho očí, když je ve mně. Zato jsem si jistá, že on si vryl do paměti každý vlásek na mém temeni, protože jsem se k němu v noci už tolikrát obrátila zády.

Lidé nemají pokaždé vliv na to, co z nich okolnosti udělají.

Klopím oči ke snubnímu prstenu, posouvám ho palcem a donekonečna jím otáčím kolem prsteníčku. Když ho Graham kupoval, zlatník mu prý řekl, že snubní prsten je symbolem věčné lásky. Nekonečná smyčka. Ze začátku se stává prostředek a s koncem se vůbec nepočítá.

Ve zlatníkově vysvětlování však nebyla ani zmínka o tom, zda prsten symbolizuje i věčné štěstí. Jen lásku. Potíž je ovšem v tom, že láska a štěstí nejdou vždycky ruku v ruce. Jedno může existovat i bez druhého.

Civím na svůj prsten, na ruku, na dřevěnou krabičku, kterou svírám, když tu Graham zničehonic řekne: „Co to děláš?“

Pomalu zvednu hlavu, jako by mě vůbec nepřekvapilo, jak náhle se zjevil ve dveřích. Už si sundal kravatu a horní tři knoflíčky košile má rozepnuté. Opírá se o rám dveří a hledí na mě s obočím semknutým zvědavostí. Celý pokoj je ho najednou plný.

Já ho zaplňuji jen svou nepřítomností.

Nehledě na to, jako dlouho už Grahama znám, pořád jej tak trochu zahaluje tajemství. Pokukuje z jeho temných očí a tíží všechny ty myšlenky, které nikdy nevysloví. Právě tou svou málomluvností mě přitahoval od prvního dne, kdy jsme se setkali. Uklidňovala mě.

Zvláštní, jak mě ta samá málomluvnost najednou znervózňuje.

Ani se tu krabičku nesnažím schovat. Je příliš pozdě, dívá se přímo na ni. Odvrátím od něj zrak a upřu jej na krabičku. Ležela na půdě, léta nedotčená, a to téměř i myšlenkou. Našla jsem ji dnes, když jsem hledala svoje svatební šaty. Jen jsem chtěla vědět, zda by mi ještě padly. Padly, ale stejně jsem vypadala jinak než před sedmi lety.

Taková osamělejší.

Graham několika kroky vejde do ložnice. Vidím na něm potlačovaný strach, s nímž těká očima z krabičky na mě, čeká na vysvětlení, proč ji držím v ruce. Co dělá v ložnici. A proč mě vůbec napadlo přitáhnout ji z půdy.

Sama nevím. Ale to, že ji mám v ruce, vypovídá o nějakém vědomém rozhodnutí, takže mu nemůžu odpovědět nějakou nevinnou větou jako: „Já nevím.“

Přistoupí blíž a zavane z něj břitký pivní odér. Alkoholu moc nedá, pokud ovšem není čtvrtek, to chodívá na večeři s kolegy. Kdyby pil každý den, jistě bych si ten pach zošklivila, obzvláště pokud by to pití neměl pod kontrolou. Jenže Graham má vždycky všechno pod kontrolou. Má rutinu a té se drží. Tenhle jeho povahový rys patří mezi ty, které mi na něm připadají nejvíc sexy. Dřív jsem se na jeho návraty ze čtvrtečních večeří těšívala. Někdy jsem se kvůli němu vystrojila a čekala na něj právě tady na posteli v příjemné předtuše nasládlé chuti jeho úst.

To, že jsem se na ni dnes těšit zapomněla, o něčem vypovídá.

„Quinn?“

Všechny jeho strachy slyším vecpané mezi jednotlivými hláskami svého jména. Kráčí ke mně a já se celou tu dobu soustředím na jeho oči. Jsou nejisté a starostlivé a já si říkám, kdy se na mě začal takhle dívat. Dřív na mě hleděl s pobavením a úžasem. Teď mě jeho oči zaplavují soucitem.

Už mám dost těch pohledů i toho, jak nenacházím odpovědi na jeho otázky. Nejsem už s manželem naladěná na stejnou vlnu. Už s ním nedokážu komunikovat. Někdy otevřu pusu a připadá mi, že mi vítr sfoukl všechna slova zpátky do krku.

Chybí mi ty dny, kdy jsem mu potřebovala říkat všechno, protože bych jinak praskla. A chybí mi dny, kdy jemu připadalo, že nás čas ošidil o ty hodiny, které nám nezbylo než prospat. Někdy ráno jsem ho po probuzení přistihla, jak mě pozoruje. Vždycky se usmál a zašeptal: „O co jsem přišel, zatímco jsi spala?“ A já se překulila na bok a vyprávěla mu, co se mi zdálo, a on se někdy smál, až slzel. Hezké sny rozebíral a ty ošklivé zlehčoval. Vždycky nějak dokázal, abych si připadala, že mám daleko lepší sny než kdokoli jiný. Už dávno se neptá, o co přišel, zatímco jsem spala.

Nevím, jestli je to proto, že už o tom nepřemýšlí, anebo protože už se mi nezdá o ničem, co by stálo za sdílení.

Vůbec si neuvědomuju, že otáčím prstýnkem, dokud se ho Graham nedotkne prstem a nezastaví ho. Jemně nám proplete prsty a opatrně mi odtáhne ruku od dřevěné krabičky. Nevím, jestli se schválně chová, jako bych držela v ruce výbušninu, anebo jestli to tak skutečně cítí.

Zvedne mi tvář, skloní se ke mně a políbí mě na čelo. Zavřu oči a zlehka se odtáhnu, ale tak, aby to vypadalo, že už mě v pohybu zastihl. Jeho rty mi lehounce přejedou po čele a já vstanu, takže mě musí pustit a já se dívám, jak pokořen o krok ustupuje.

Říkám tomu rozvodový tanec. Partner číslo jedna si jde pro polibek, partner číslo dva se k němu staví odmítavě, partner číslo dva se tváří, že si ničeho nevšiml. Už nějakou dobu ten taneček provozujeme.

Odkašlu si a svírajíc krabici přistoupím ke knihovně.

„Našla jsem ji na půdě,“ řeknu. Sehnu se a vložím ji mezi dvě knihy na spodní polici.

Tuhle knihovnu mi Graham věnoval k našemu prvnímu výročí svatby. Udělalo na mě obrovský dojem, že ji vlastnoručně postavil celou sám. Vzpomínám si, že si zadřel třísku, když ji stěhoval do ložnice. Za odměnu jsem mu ji vysála. Potom jsem ho přitlačila ke knihovně, poklekla před ním a poděkovala jsem mu ještě trochu víc.

To bylo tenkrát, když v sobě naše dotyky ještě nesly naději. Teď je jeho dotyk jen další připomínkou všeho toho, čím mu nikdy nebudu. Slyším, jak se ke mně blíží přes pokoj, a tak vstanu a pevně se chytím knihovny.

„Proč jsi ji přinesla z půdy?“ ptá se.

Neotočím se k němu, protože netuším, jak mu odpovědět. Stojí teď tak blízko. Když si povzdechne, jeho dech mi prokluzuje mezi vlasy a šimrá mě na zátylku. Položí svou dlaň na tu mou, chytí se knihovny spolu se mnou a zesílí stisk. Jeho rty se snesou na mé rameno v mlčenlivém polibku.

Toužím po něm tak intenzivně, až je mi to nepříjemné. Chci se otočit a zaplnit mu ústa svým jazykem. Chybí mi jeho chuť, jeho vůně, jeho zvuk. Chybí mi, když je při milování navrchu a tolik ho pohlcuju, až mám pocit, že se mi prodere hrudí, jen aby se mi ocitl tváří v tvář srdci. Zvláštní, jak moc mi může chybět někdo, kdo tu stále ještě je. Zvláštní, že mi chybí milování s někým, s kým stále ještě mívám sex.

Bez ohledu na to, jak moc truchlím po manželství, které jsme mívali, stále jsem částečně – ne-li zcela – zodpovědná za manželství, které se z něj stalo. Zavřu oči, zklamaná sama sebou. Umění vyhýbání se jsem dovedla k dokonalosti. Unikám mu tak šikovně, až si někdy nejsem jistá, jestli to vůbec vnímá. Předstírám, že jsem usnula, ještě než se v noci stihne dostat do postele. Tvářím se, že neslyším, když moje jméno ve tmě skane z jeho rtů. Předstírám, že mám plno práce, kdykoli ke mně vykročí, předstírám, že je mi zle, přestože je mi dobře, předstírám, že jsem se ve sprše zamkla omylem.

Předstírám, že jsem šťastná, když dýchám.

Začíná být čím dál obtížnější předstírat, že mě jeho dotyk těší. Netěší – jenom ho potřebuju. V tom je rozdíl. Nutí mě to přemýšlet, zda předstírá stejně často jako já. Chce mě tolik, jak tvrdí? Přeje si, abych se nebyla bývala odtáhla? Nebo je za to rád?

Obtočí kolem mě ruku a roztáhne mi prsty po břiše. Po břiše, které se stále bez potíží vejde do mých svatebních šatů. Po břiše neponičeném mateřstvím.

Alespoň to tedy mám. Břicho, které by mi většina matek záviděla.

„Uvažuješ někdy…“ Hlas má tak tichý a sladký a naprosto vyděšený tím, na co se mě chystá zeptat. „Uvažuješ někdy, že bys ji otevřela?“

Graham se nikdy neptá na otázky, na které nepotřebuje odpověď. To se mi na něm vždycky líbilo. Nevyplňuje prázdný prostor zbytečným tlacháním. Buď má co říct, nebo ne. Buď chce na něco znát odpověď, anebo nechce. Nikdy by se mě nezeptal, zda uvažuju o tom, že tu krabici otevřu, kdyby nepotřeboval znát odpověď.

To na něm momentálně mám ráda ze všeho nejmíň. Nestojím o tu otázku, protože nevím, jak mu odpovědět. Namísto abych riskovala, že mi vítr sfoukne slova zpátky do krku, jen pokrčím rameny. Po letech, které jsme strávili jako odborníci na uhýbání, najednou zanechá rozvodového tanečku na dost dlouho, aby stihl položit vážnou otázku. Tu jedinou, na kterou už dlouhou dobu čekám. A co udělám?

Pokrčím rameny.

Ty chvíle následující po mém krčení ramen jsou zřejmě ten důvod, proč mu tak trvalo, než se na ni zeptal. Je to ta chvíle, kdy cítím, že se mu zastavilo srdce, chvíle, kdy mi přitiskne rty do vlasů a splyne z nich dech, který se mu nikdy nevrátí, chvíle, kdy si uvědomí, že mě sice objal oběma pažemi, ale stejně mě nedrží. Už nějakou dobu se mu nepovedlo mě chytit. Je těžké udržet někoho, kdo vyklouzl už hodně dávno.

Nereaguju. Pustí mě. Vydechnu. On odejde z ložnice.

Znovu se pouštíme do tance.

3.
TEHDY

Nebe se obrátilo hlavou dolů.

Stejně jako můj život.

Před hodinou jsem byla zasnoubená s mužem, kterého jsem milovala čtyři roky. Teď nejsem. Zapnu stěrače a dívám se z okna, jak lidé spěchají do úkrytů. Někteří z nich – včetně Sashy – vběhnou do budovy, kde bydlí Ethan.

Déšť se spustil zničehonic. Žádné spršky jako předzvěst jeho příchodu. Nebe se prostě nahnulo jako kýbl s vodou a mně teď do okna buší obrovské kapky.

Říkám si, zda Graham bydlí někde poblíž, nebo jestli stále ještě jde po svých. Zapnu blinkr a naposledy v životě vycouvám ze svého obvyklého parkovacího fleku u Ethanova domu. Rozjedu se směrem, kterým se Graham před několika minutami vydal. Jen co zahnu vlevo, spatřím ho, jak uhýbá do restaurace, aby se skryl před bouřkou. Con quistadors. To je mexická restaurace. Nijak zvlášť ji nemusím. Ale je blízko Ethanova bytu a jemu tam chutná, takže tam alespoň jednou do měsíce jídáváme.

Jedno z aut parkujících před restaurací právě odjíždí, a tak trpělivě čekám, dokud nezmizí, a potom vklouznu na jeho místo. Vystoupím, aniž bych věděla, co Grahamovi vlastně řeknu, a vejdu dovnitř.

„Potřebujete hodit domů?“

„Chcete společnost?“

„Co takhle strávit noc sexuální vendetou?“

Koho se tu snažím oblbnout? To poslední, co dnes večer chci dělat, je milovat se ze msty. Proto za ním nejdu. A doufám, že to není to, co ho napadne, až mě uvidí. Já vlastně pořád nevím, proč za ním jdu. Možná proto, že nechci být sama. Protože jak řekl, slzy přijdou později, v tichu. Když se za mnou zavřou dveře a oči si zvyknou na tlumené osvětlení restaurace, spatřím Grahama u baru. Zrovna si sundává mokrý kabát a věší jej přes opěradlo židle. Když mě zahlédne, nezdá se vůbec šokovaný. Poodtáhne židli vedle sebe se sebevědomým výrazem, že přijdu k němu a usadím se vedle něj.

Udělám to. Sednu si přímo vedle něj a ani jeden neřekneme ani slovo. Jen spolu soucítíme v našem tichém strádání.

„Mám vám přinést něco k pití?“ zeptá se barman.

„Dva panáky čehokoli, co nám pomůže zapomenout uplynulou hodinu našeho života,“ řekne Graham.

Barman se zasměje, ale my ne. Když vidí, jak vážně to Graham myslí pozvedne prst. „Mám tu něco přesně pro vás.“ Odkráčí na druhý konec baru.

Cítím na sobě Grahamův pohled, ale sama se na něj nepodívám. Nechci vidět, jak smutně se tváří. Skoro je mi hůř kvůli němu než kvůli sobě.

Přitáhnu si misku slaných preclíků. Mají různé tvary, a tak napřed vytahám všechny tyčinky a vyrovnám je do mřížky. Potom vytahám všechny kroužky a misku, ve které zbývají jen klasické preclíčky, přisunu Grahamovi.

Položím svůj preclíkový kroužek do středu mřížky. Pohlédnu na Grahama a tiše čekám. Dívá se na preclíky strategicky vyrovnané na barovém pultu a potom zpátky na mě. Na tváři se mu pomaloučku objeví velice opatrný úsměv. Potom sáhne do misky, vytáhne preclík a položí ho do čtverečku přímo nad tím, který jsem prve obsadila já.

Vyberu si políčko nalevo od prostředního čtverečku a opatrně do něj vložím svůj preclík.

Barman před nás položí dva panáky. Chopíme se jich oba současně a otočíme si k sobě židle čelem.

Dobrých deset vteřin sedíme mlčky a čekáme, až ten druhý pronese přípitek. Nakonec Graham řekne: „Dneska si absolutně není na co připíjet. Do prdele s dneškem.“

„Do prdele s dneškem,“ pravím v naprostém souhlasu. Cinkneme si panáky a zakloníme hlavy. Graham ten svůj vypije daleko snáz než já. Práskne skleničkou na pult a chopí se dalšího preclíku. Zahraje další tah.

Zrovna si rozmýšlím, jak táhnout, když se mi v kapse rozvibruje telefon. Vytáhnu ho. Na obrazovce bliká Ethanovo jméno.

Pak vytáhne telefon Graham. Na obrazovce bliká Sashino jméno. Je to fakticky legrační. Co si asi musí myslet, když vylezli z bytu a spatřili nás tam spolu na podlaze, jak pojídáme jejich čínu?

Graham položí telefon na barový pult obrazovkou nahoru. Dá na něj prst, ale místo aby jím přejel po obrazovce a přijal hovor, raději do telefonu strčí. Dívám se, jak klouže po pultu a mizí za hranou. Zaslechnu, jak třeskne o podlahu na druhé straně baru, ale Graham se tváří, jako by ho představa rozbitého telefonu vůbec nevzrušovala.

„Právě jste si rozbil telefon.“

Vhodí si do úst preclíček. „Stejně v něm mám jenom Sashiny fotky a esemesky. Zítra si pořídím nový.“

Položím svůj telefon na barový pult a civím na něj. Chvíli je zticha, ale vzápětí Ethan zavolá znovu. Jakmile se na obrazovce objeví jeho jméno, pocítím nutnost provést to samé co Graham. Stejně jsem si už měla pořídit nový. Když vyzvánění ustane a přijde esemeska od Ethana, pořádně do telefonu šťouchnu. Díváme se, jak přepadává přes protější hranu pultu.

Znovu se pustíme do hraní piškvorek. První hru vyhraju já. Druhou Graham. Třetí je nerozhodně.

Graham si vezme další preclík a sní ho. Netuším, jestli je to tím panákem, nebo jestli jsem tak zmatená chaosem dnešního dne, ale kdykoli se na mě Graham podívá, cítím, jak mi jeho pohled klouže po kůži. A po hrudníku. Vlastně všude. Nevím, jestli mě tak znervózňuje, nebo jestli jsem opilá. Každopádně je to lepší než zdrcení, které by na mě dolehlo, kdybych teď byla sama doma.

Nahradím preclíček, který Graham právě spořádal.

„Musím se s něčím svěřit.“

„Nic, co řeknete, nepřebije těch posledních několik hodin. Tak se klidně svěřujte.“

Položím si loket na barový pult a zapřu si hlavu dlaní. Koutkem oka pokukuju po Grahamovi. „Sasha vyběhla ven. Potom, co jste odešel.“

Graham na mě vidí, že se stydím. Zvědavě pozvedne obočí. „Copak jste provedla, Quinn?“

„Zeptala se, kudy jste šel. Odmítla jsem jí to říct.“ Narovnám se a opět natočím křeslo tak, abych ke Grahamovi seděla čelem. „Ale než jsem nastoupila, otočila jsem se k ní a řekla: Osm set dolarů za slovní hru? To jako vážně, Sasho?“ Graham na mě zůstane zírat. Pořádně upřeně. Až si pomyslím, jestli jsem to nepřehnala. Nejspíš jsem jí to neměla říkat, ale byla jsem zahořklá. Nelituju toho.

„A co ona na to?“

Zavrtím hlavou. „Nic. Jen otevřela pusu dokořán, jak byla v šoku, ale pak začalo pršet, a tak zaběhla zpátky do Ethanova domu.“

Graham na mě hledí tak strašně upřeně. Nelíbí se mi to. Kéž by se zasmál, nebo rozzlobil, že jsem se do toho motala. Prostě něco.

Neříká nic.

Konečně sklopí oči a hledí do prostoru mezi námi. Sedíme tváří k sobě, ale naše nohy se nedotýkají. Grahamova ruka spočívající na koleně se posune maličko dopředu, až se špičky prstů lehce dotýká mého kolene zrovna pod lemem sukně.

Je to nenápadné a zároveň zjevné. Ten dotyk způsobí, že celá znervózním. Ne proto, že by se mi to nelíbilo, ale proto, že si nevzpomínám, kdy se mě Ethan naposledy dotkl tak, že mnou projelo takové horko.

Graham opisuje prstem kolečko na mém koleni. Když znovu zvedne oči, už mě ten pohled nemate. Teď je nad slunce jasné, na co myslí.

„Chcete odsud vypadnout?“ Šepot i prosba zároveň. Přikývnu.

Graham vstane a vytáhne z kapsy peněženku. Položí na barový pult hotovost a pak si oblékne kabát. Sehne se, proplete prsty s mými a vede mě restaurací ven ze dveří a doufejme, že i vstříc něčemu, pro co dnes stálo za to vstávat.

4.
TEĎ

Graham se mě kdysi zeptal, proč se sprchuju tak dlouhou dobu. Nevzpomínám si, na co jsem se vymluvila. Jistě jsem řekla něco v tom smyslu, že je to skvělý relax nebo že mi horká voda dělá dobře na pleť. Jenže mně ve skutečnosti sprchování trvá tak dlouho proto, že jedině ve sprše si dovolím truchlit.

Připadám si jako slaboch, že potřebuju truchlit, když přece nikdo nezemřel. Nedává smysl, že tolik pláču po někom, kdo vlastně nikdy neexistoval.

Teď už jsem ve sprše půl hodiny. Když jsem dnes ráno vstala, mylně jsem se domnívala, že dnešní sprcha bude rychlá a bezbolestná. To se však změnilo, když jsem zpozorovala krev. Nemělo by mě to šokovat. Stává se to každý měsíc. Každý měsíc od mých dvanácti let.

Stojím opřená o stěnu sprchového koutu a nechávám si spršku vody dopadat na tvář. Proud vody ředí moje slzy a já si pak připadám o něco méně uboze. Když mi po tváři stéká tolik vody, je daleko snazší přesvědčit sama sebe, že nepláču tak moc.

Teď se nalíčím.

Někdy se to tak přihodí. Jednu chvilku jsem ve sprše a další už ne. V tom žalu ztratím sama sebe. Ztratím se tak dokonale, že když konečně vytápám z temnoty ven, jsem na nějakém novém místě. A tohle nové místo je teď v koupelně u zrcadla, před kterým stojím úplně nahá.

Přejedu rtěnkou po spodním rtu a potom po horním. Posadím se a hledím na svůj odraz. Oči mám ze všeho toho žalu zarudlé, ale nalíčení je na svém místě, vlasy stažené do ohonu a šaty úhledně srovnané na pultě. Zakrývám si prsa rukama a prohlížím si své tělo v zrcadle. Zvenčí vypadám zdravě. Boky mám široké, břicho ploché, prsa průměrně velká a pevná. Když se po mně muži dívají, jejich oči na mně občas spočinou o něco déle.

Uvnitř ovšem nejsem atraktivní ani za mák. Podle standardů matky přírody nejsem zevnitř přitažlivá, jelikož nemám funkční rozmnožovací ústrojí. A rozmnožování je přece to, kvůli čemu tu jsme. Rozmnožování je třeba, aby byl koloběh života kompletní. Rodíme se, množíme, vychováváme potomky, umíráme, naši potomci se množí, vychovávají své děti, a pak jsou to oni, kdo zemře. Generace za generací rození, žití a smrti. Nádherný koloběh, který nemá nic narušit.

A já… já jsem narušitel.

Narodila jsem se. A to je vše, na co se zmůžu, dokud nezemřu. Vyskytuji se vně koloběhu života a pozoruju, jak se okolní svět otáčí, zatímco já mám stopku.

A protože si mě vzal… má Graham stopku taky.

Natáhnu si šaty a zakryji to tělo, které nás zas a zas zrazuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To nejlepší v nás.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.