Kate Mortonová

HODINÁŘOVA DCERA

The Clockmaker´s Daughter

The Clockmaker's Daughter © Kate Morton, 2018

All rights reserved

Translation © Hana Krejčí, 2019

ISBN 978-80-249-4046-5

Didie, protože byla matkou,

která nás naučila žít na vrcholu hory,

a dala mi nejlepší radu, jak psát,

kterou jsem kdy dostala.

PRVNÍ ČÁST

BRAŠNA

I

Na Birchwood jsme jeli, protože Edward prohlásil, že tam straší. Žádný duch v domě nebyl, tenkrát ještě ne, ale člověk, který dovolí, aby pravda stála v cestě dobrému příběhu, je nudný. A Edward nikdy nudný nebyl, jeho vášnivost, s níž slepě věřil ve všechno, čemu se věnoval, byla jednou z věcí, proč jsem se do něho zamilovala. Měl v sobě zanícení kněze, své názory vyjadřoval způsobem, kterým z nich razil lesklé mince. Přitahoval k sobě jiné, rozněcoval v nich nadšení, o němž nevěděli, že ho mají, a dokázal, že všechno kromě něj a jeho přesvědčení působilo mdle.

Jenže Edward nebyl žádný kněz. Pamatuju si ho. Pamatuju si všechno.

Ateliér s prosklenou střechou v londýnské zahradě jeho matky, vůni čerstvě namíchaných barev, škrábání štětce o plátno, zatímco Edward pohledem zkoumal mou kůži. Konečky nervů mě svrběly. Když si mě celou měřil očima, toužila jsem udělat na něho dobrý dojem, aby uvěřil, že jsem něčím, čím jsem nebyla, a v hlavě mi vířilo nabádání paní Mackové: „Tvoje matka byla pravá dáma, tvoji předkové významní lidé, nezapomínej na to. Hraj šikovně s kartami, které jsi dostala do ruky, a dobří holubi se k tobě jednou vrátí.“

A tak, když jsem poprvé seděla v bíle omítnutém pokoji za spletí červeného hrachoru, ještě víc jsem se na palisandrové židli napřímila.

Jeho nejmladší sestra mi přinesla čaj a zákusek, abych neměla hlad. Také matka přišla po úzké cestičce, aby syna pozorovala při práci. Zbožňovala ho. Tušila v něm naplnění veškerých rodinných nadějí. Distingovaného člena Královské akademie zasnoubeného se zámožnou mladou dámou, brzy snad i otce celého hejna tmavookých dědiců.

Takové jako já se pro něho nehodily.

♦

Jeho matka si přičítala vinu za to, co následovalo, ale snáze by zabránila, aby se den setkal s nocí, než by udržela nás dva od sebe. Nazýval mě svou múzou, svým osudem. Říkal, že to věděl okamžitě, jakmile mě zahlédl v mdlém světle plynových lamp ve foyer divadla na Drury Lane.

Byla jsem jeho múzou, jeho osudem. A on mým. Bylo to dávno, bylo to včera.

Ach, pamatuju si lásku.

♦

Tenhle kout v polovině hlavního schodiště je mým nejoblíbenějším.

Je to zvláštní dům, úmyslně postavený tak, aby mátl. Schodiště s nepohodlnými, nestejně vysokými stupni zahýbají v nezvyklých úhlech; okna nejsou v jedné linii, ať mhouříte oči sebevíc; za parkety a táflování maskují důmyslné skrýše.

V tomhle koutě je teplo, téměř nepřirozené.

Všichni jsme si toho všimli, když jsme sem přišli poprvé, a během prvních letních týdnů jsme hádali, co může být asi příčinou.

Jistou dobu mi trvalo, než jsem ji odhalila, ale nakonec jsem se pravdu dozvěděla. Toto místo znám, tak jako znám své jméno.

♦

Nebyl to pouze dům samotný, ale i světlo, na které Edward ostatní lákal. Za jasného dne jste z oken v podkroví mohli přes Temži dohlédnout až na velšské hory. Nafialovělé a šedé stužky, křídové útesy, které se derou k mrakům, teplý vzduch, který si pohrává s opalizujícími barvami.

Jeho návrh zněl: celý letní měsíc malování, poezie a pikniků, příběhů, vědy a kreativity. A světla seslaného z nebe. Daleko od Londýna, daleko od slídivých očí. Žádný div, že ostatní nadšeně souhlasili.

Pouze mně se svěřil s dalším důvodem, proč sem chce jet. Jakkoliv bylo vábení světla skutečné, Edward měl tajemství.

♦

Od nádraží jsme šli pěšky.

Dokonalý červencový den. Vánek si pohrával s lemem mé sukně. Někdo s sebou vzal sendviče, za chůze jsme je jedli. Museli jsme skýtat zvláštní pohled – muži s povolenými vázankami, ženy s dlouhými rozpuštěnými vlasy. Smích, vzájemné škádlení, žerty.

Skvělý začátek! Pamatuju si bublání blízkého potoka a vrkání lesního holuba nad námi. Muže vedoucího koně, povoz s mladíkem sedícím na balících sena, vůni čerstvě posečené trávy – ach, jak se mi po té vůni stýská! Hejno tlustých venkovských hus, které nás sledovaly svýma korálkovýma očima, když jsme mířili k řece, a statečně zakejhaly, jakmile jsme je minuli.

Všechno bylo plné světla, ale dlouho to netrvalo.

Ale to vy už víte, protože by se žádný příběh neodehrál, kdyby teplo vydrželo. Klidné šťastné letní měsíce, které končí tak, jak začaly, nikoho nezajímají. To mě naučil Edward.

♦

Svou roli sehrála izolovanost: dům ztroskotal na břehu řeky jako velká vnitrozemská loď. A taky počasí: žhavé dny, jeden za druhým až do náhlé letní bouřky, která nás tehdy večer všechny zahnala dovnitř.

Vítr fičel, stromy sténaly, po řece se valil hrom, aby sevřel dům ve svých spárech, zatímco uvnitř se hovor točil kolem duchů a zakletí. V krbu praskal oheň, plamínky svíček se komíhaly a v příšeří, v atmosféře lahodného strachu a zpovědí se přivolalo zlo.

Žádný duch, ach, ne, nic takového – čin, který byl spáchán, byl zcela lidský.

Dva nečekaní hosté.

Dvě dlouho ukrývaná tajemství. Jeden výstřel ve tmě.

♦

Světlo zhaslo a všechno zčernalo.

Krásné léto skončilo. První odvážné listy začaly padat, hnily v kalužích pod prořídlými zelenými ploty a Edward, který dům miloval, začal bloudit po chodbách jako lapený v pasti.

Až to nakonec nemohl déle vydržet. Sbalil si věci a já jsem ho nemohla přimět, aby neodjel.

Ostatní ho následovali. Tak jako vždycky.

A já? Neměla jsem na vybranou. Zůstala jsem.

1
Léto 2017

Pro Elodie Winslowovou to byla nejoblíbenější část dne. Léto v Londýně, slunce jako by v jistém bodě pozdního odpoledne zaváhalo na své pouti po obloze a malými skleněnými dlaždičkami v chodníku dopadalo světlo přímo na její stůl. A nejlepší bylo, že Margot s panem Pendletonem odešli výjimečně dřív a Elodie byla v tu chvíli sama. Suterén budovy na Strandu, sídla firmy Stratton, Cadwell a spol., nebyl nijak zvlášť romantickým místem, nepodobal se archivu v New College, kde byla na letní brigádě, když dokončovala magisterskou práci. Nikdy tam nebylo horko, i ve vlně veder, jaká právě panovala, musela mít na sobě svetr. Ale kdykoliv vstoupila do hry ta světýlka, byla kancelář s pachem prachu a vlhkostí prosakující od Temže téměř půvabná.

V úzké kuchyňce za stěnou kartotéky nalila Elodie vařící vodu do hrnku a obrátila malé přesýpací hodiny. Margot považovala takové puntičkářství za přehnané, ale Elodie nejvíc chutnal čaj, který se louhoval přesně tři a půl minuty.

Čekala, až zrnka písku propadnou uzoučkým skleněným hrdlem, a myšlenky se jí vrátily ke vzkazu od Pippy. Poslechla si ho na mobilu, když vyklouzla na druhou stranu ulice, aby si koupila k obědu sendvič. Pozvání na přehlídku jakési nové módní kolekce, která Elodie lákala asi tak jako vysedávání v čekárně u doktora. Naštěstí měla v plánu zajet k otci a vyzvednout si nahrávky, které pro ni nachystal, a byla proto ušetřena nutnosti vymýšlet si důvod pro odmítnutí.

Odmítnout něco Pippě nebylo snadné. Byla Elodiinou nejlepší přítelkyní, a to od prvního dne třetí třídy základní školy. Elodie často v duchu děkovala slečně Perryové, že je posadila vedle sebe. Ji, novou holčičku v neznámé uniformě a s křivými copy, které jí upletl otec, a Pippu s širokým úsměvem, dolíčky ve tvářích a rukama, které nevydržely ani chvilku v klidu, jakmile začala mluvit.

Od té chvíle byly nerozlučné. Na základní škole, střední škole, dokonce když studovala na Oxfordu a Pippa na umělecké škole Central Saint Martins. Teď se vídaly méně, ale to se dalo čekat. Svět umění je rušné společenské místo a Pippa se starala o nevysychající proud pozvání, která nechávala Elodie na mobilu, když se přesouvala ze slavnostního otevření nové galerie nebo vernisáže výstavy na další akci.

Svět archivů byl naproti tomu všechno, jen ne rušný. Tedy, nebyl rušný v Pippině jiskřivém stylu. Elodie tam pobývala dlouhé hodiny a často přicházela do styku s lidmi, ovšem takovými, kteří už nežili, nemluvili. Pánové Stratton a Cadwell, zakladatelé firmy, procestovali svět v době, kdy se teprve začal scvrkávat, kdy ještě vynález telefonu nepodkopal výsadní postavení korespondence. A tak Elodie trávila dny rozhovory se zteřelými, zaprášenými předměty dávno zemřelých osob a prostřednictvím písemností vstupovala tu na soaré v Orient Expressu, tu na schůzku viktoriánských dobrodruhů, kteří pátrají po Severozápadní cestě.

Společenské kontakty přes propast času ji naplňovaly hlubokým štěstím. Pravda, neměla mnoho přátel, ne z masa a krve, ale to ji netrápilo. Neustálé úsměvy, výměny názorů i zážitků či spekulace o počasí ji unavovaly a každou společnost, třebas i důvěrných přátel, opouštěla vyčerpaná a s pocitem, jako by tam bezděčně zanechala nějakou podstatnou vrstvu sebe samé, kterou už nikdy nedostane zpátky.

Vytáhla z hrnku sáček, vyždímala poslední kapky do dřezu a odměřila půlvteřinovou dávku mléka.

Odnesla si čaj ke stolu, na němž právě zahájily svou pravidelnou odpolední pouť rozložené barvy slunečního světla, a zatímco se pára smyslně vlnila ve vzduchu a horký nápoj ji hřál do dlaní, přehlížela úkoly, které jí ten den ještě zbývalo splnit. Z rejstříku zprávy Jamese Strattona mladšího o cestě na západní pobřeží Afriky v roce 1893 měla hotovou půlku, bylo třeba napsat článek pro příští číslo Stratton, Cadwell α Co. Monthly a pan Pendleton jí při odchodu předal ke korektuře katalog připravované výstavy.

Jenže Elodie celý den uvažovala o slovech a řadila je k sobě a teď měla přepracovaný mozek. Pohled jí padl na krabici z voskované lepenky. Ležela pod jejím stolem od pondělního odpoledne, kdy prasklá trubka v kancelářích o poschodí výš vyvolala okamžitou evakuaci staré šatny, přístěnku s nízkým stropem, kam Elodie za celých deset let, co v budově pracovala, nikdy nevkročila, nebo si na to alespoň nevzpomínala. Krabice se vynořila zpod kupy zaprášených brokátových závěsů na dně starého prádelníku a štítek na horním víku hlásil Obsah zásuvky stolu v podkroví, 1966 – neroztříděno.

Objev archivních materiálů v nepoužívané šatně byl sám o sobě znepokojující, a už vůbec nemluvě o desítkách let, které uplynuly od jejich doručení, a reakce pana Pendletona byla podle očekávání bouřlivá. Na evidenci byl puntičkář, a jak se později Elodie s Margot shodly, bylo štěstí, že ať už krabici v roce 1966 převzal kdokoliv, nebyl u firmy už dávno zaměstnán.

Načasování nemohlo být horší. Ode dne, kdy byl povolán poradce pro management, aby „navrhl příslušná organizační opatření“, byl pan Pendleton téměř nepříčetný. Už sama invaze do jeho bubliny byla zlá, ale zpochybnění jeho výkonnosti bylo nepřípustnou urážkou.

„Je to, jako když si od vás někdo půjčí hodinky a potom vám oznámí, kolik je hodin,“ procedil nedávno mezi sevřenými bledými rty, poté co poradce zavítal mezi ně.

Hrozilo, že ho ze skandálního nálezu archiválií raní mrtvice, a Elodie, která snášela neshody stejně špatně jako nepořádek, rychle zasáhla. Slíbila, že se o krabici postará, bez meškání ji popadla a schovala tak, aby ji neměl na očích.

V následujících dnech ji pečlivě ukrývala, aby nevyvolala další výbuch, ale nyní, když byla ve ztichlé kanceláři sama, si klekla na koberec a vytáhla ji ze skrýše…

♦

Jehličky nečekaného světla představovaly šok a brašna, vmáčklá hluboko do krabice, vydechla. Cesta byla dlouhá a pochopitelně byla unavená. Její hrany se opotřebováním ztenčily, řemeny ušpinily a uvnitř se usadil neblahý zatuchlý pach. Prach potáhl kdysi tak pěkný povrch nerovnoměrnou patinou a brašna nyní patřila k takovým, jaké lidé drží kus od těla, naklánějí hlavu na stranu a zvažují, jak s ní naložit. Byla příliš stará, aby se dala používat, ale měla v sobě nedefinovatelný punc historické kvality, který jim bránil, aby ji vyhodili.

Kdysi byla milovaná, obdivovaná pro svou eleganci a – co bylo ještě důležitější – pro svou funkčnost. V jisté době, kdy se takové vlastnosti vysoce cenily, byla pro jistou osobu nepostradatelná. Poté byla ukrytá a ignorovaná, znovunalezená a pohaněná, ztracená, objevená a zapomenutá.

Teď však kdosi odebíral jeden po druhém předměty, které na ní desítky let spočívaly, až konečně vytáhl i ji do místnosti s tichým elektrickým bzukotem a kapajícími kohoutky. S rozptýleným nažloutlým světlem, vůní papíru a měkkými bílými rukavicemi.

Na druhém konci rukavic byla mladá žena. Paže, štíhlé jako nožky mladé laně, vedly k útlé šíji a ke tváři orámované krátkými černými vlasy. Držela brašnu kus od těla, ale ne s odporem.

Její dotek byl něžný. Rty se úhledně našpulily překvapením a zájmem, oči se mírně přimhouřily a vzápětí rozšířily, když si všimla ručně šitých spojů, kvalitní indické bavlny a přesných švů.

Zlehka přejela palcem po vyšisované horní chlopni a brašna se zachvěla blahem. Pozornost, jakou jí žena věnovala, naznačovala, že se blíží konec toho, co se protáhlo v nečekaně dlouhou cestu.

Otevři mě, žadonila brašna. Podívej se dovnitř.

♦

Kdysi dávno byla nová. Vyrobená na zakázku samotným panem Simmsem v královské manufaktuře W. Simms a syn na Bond Street. Iniciály byly s velkou okázalostí ručně vyraženy, pozlaceny a zažehleny, všechny nýty a spony jednotlivě vybrány, prozkoumány a nablýskány, kvalitní kůže s hrdostí pečlivě nastříhána, sešita, naolejována a naleštěna. Ze sousední parfumerie proudily žilami domu vůně Dálného východu – hřebíčku, santalového dřeva a šafránu – a zanechaly v brašně závan vzdálených krajů.

Otevři mě…

Žena s bílými rukavicemi rozepnula zašlou stříbrnou sponu a brašna zatajila dech.

Otevři mě, otevři mě, otevři mě…

Odhrnula kožený řemen a poprvé po více než sto letech zalilo světlo tmavé rohy brašny.

S ním se dostavil i vpád vzpomínek – roztříštěných, zmatených: zvonek nad dveřmi v dílně pana Simmse, šustot sukně mladé ženy, dusot koňských kopyt, vůně čerstvých barev a terpentýnu, horko, touha, šepot. Plynové lampy na nádražích, dlouhá klikatá řeka, obilná vůně léta…

Ruce v rukavicích se stáhly a s nimi byl pryč i obsah brašny. Staré vjemy, hlasy a dojmy opadly a všechno bylo konečně prázdné a tiché.

Byl konec.

♦

Elodie si dala věci na klín a brašnu odložila stranou. Byla to krásná řemeslná práce, jaká se nehodila k ostatním předmětům, které vyndala z krabice. Sbírku vcelku fádních kancelářských potřeb – děrovačku, kalamář, dřevěnou přihrádku na tužky a svorky – doplňovalo pouzdro na brýle z krokodýlí kůže se štítkem Majetek L. S.-W., což naznačovalo, že psací stůl a všechno v něm kdysi patřilo praneteři Jamese Strattona. Datování by odpovídalo – Lesley Strattonová-Woodová zemřela v roce 1960. Tím by se vysvětlilo, proč se krabice ve firmě ocitla.

Ale brašna – pokud nešlo o nanejvýš zdařilou repliku – byla příliš stará, než aby patřila paní Strattonové-Woodové, a věci uvnitř pocházely odhadem z devatenáctého století. Rychlá probírka odhalila černý deník s mramorovanou ořízkou označený monogramem E. J. R., mosazný viktoriánský penál a desky na doklady z vybledlé zelené kůže.

Na první pohled se nedalo poznat, komu brašna patřila, ale na pozlaceném štítku pod přední chlopní desek stálo: Pan James W. Stratton, Londýn, 1861.

Desky byly ploché a Elodie se zprvu domnívala, že jsou prázdné, ale když je otevřela, něco uvnitř čekalo. Tenký stříbrný rámeček, tak malý, že se vešel do dlaně, a v něm fotografie ženy. Byla mladá, dlouhé vlasy vypadaly světle hnědé a polovina byla stočená na temeni do volného uzlu. Vysoké lícní kosti, přímý pohled, mírně pozvednutá brada, rty sevřené v inteligentním zaujetí, snad dokonce vzdoru.

Elodie hleděla na sépiové odstíny a cítila, jak se v ní probouzí důvěrně známé vzrušení, předtucha života, který čeká na své znovuobjevení. Ženiny šaty byly volnější, než by se na tu dobu dalo čekat. Bílá, na ramenou nařasená látka padala do výstřihu ve tvaru V, jeden z průsvitných rozevlátých rukávů byl vyhrnutý k lokti a odhaloval útlé zápěstí, ruka v bok zdůrazňovala pas.

Stejně neobvyklé bylo celkové pojetí snímku, protože fotograf ženu neusadil v ateliéru na divan ani ji nepostavil před malované kulisy, jak se dalo u viktoriánského portrétu očekávat. Byla v přírodě, obklopená hustou zelení. Prostředí a celé uspořádání svědčilo o pohybu a životě. Světlo bylo rozptýlené, výsledek opojný.

Elodie fotografii odložila a sáhla po deníku s monogramem. Rozevřel se a vystavil na odiv tlusté listy z drahého bavlněného krémového papíru. Řádky krásného rukopisu představovaly pouze doprovod množství inkoustových i tužkových kreseb postav, krajin a jiných námětů. Tedy žádný deník, skicář.

Kus bůhví odkud vytrženého papíru, do té doby zasunutý mezi dva listy, teď vyklouzl ven. Přetínala ho jediná věta: Miluju ji, miluju ji, miluju ji, a jestli nebude moje, určitě zešílím, protože když nejsem s ní, bojím se…

Slova vyskočila z papíru, jako kdyby byla pronesena nahlas, ale když Elodie list obrátila, na druhé straně nestálo, čeho se pisatel bál.

Přejela konečky prstů v rukavici po písmenech vrytých do papíru. Když ho nastavila poslednímu záblesku slunečního světla, ukázala se jednotlivá vlákna i drobounké dírky v místech, kde ostrý hrot plnicího pera pronikl na druhou stranu.

Něžně uložila útržek zpátky do skicáře.

Přestože byl starý, vzkaz na něm znepokojoval svou naléhavostí: odhodlaně hovořil o záměru, v dané chvíli nedosaženém.

Elodie dál opatrně obracela listy, každou stránku malíř zaplnil šrafovanými studiemi, někdy i hrubými náčrtky na okrajích.

A potom se zarazila.

Skica byla propracovanější než ostatní, promyšlenější. Krajinka s řekou, v popředí strom a za rozlehlým polem les. Nad nízkým podrostem na pravé straně bylo vidět střechu domu se dvěma štíty, osmi komíny a zdobnou korouhvičku se sluncem, měsícem a dalšími nebeskými symboly.

Kresba byla zdařilá, ale důvod, proč na ni Elodie upřeně hleděla, byl jiný. Pocit déjŕ vu byl tak silný, až vyvolával bolest v hrudi.

To místo znala. Vzpomínka byla tak živá, jako by tam někdy byla, nicméně si uvědomovala, že ho navštívila pouze v duchu.

Úvodní slova jí v mysli zazněla jasně jako zpěv ptáků za svítání: Se svým tajemstvím a mečem šli po klikaté cestičce přes širokou louku směrem k řece.

A potom si vzpomněla. Na příběh, který jí často vyprávěla matka. Romantickou pohádku na dobrou noc, s hrdiny, bídáky a královnou víl, se spletitým dějem zasazeným do domu uprostřed temného lesa, kolem něhož se jako dlouhý had vinula řeka.

Pohádka nebyla v ilustrované knize, maminka ji recitovala zpaměti nahlas. Sedávaly vedle sebe na dětské postýlce v pokojíku se šikmým stropem…

V kanceláři pana Pendletona začaly odbíjet hodiny, tiše a varovně. Elodie se podívala na zápěstí. Zdržela se. Čas zase jednou ztratil pevné obrysy, ručičky se rozplynuly do okolního přítmí. S posledním pohledem na podivně známou scenérii vrátila skicář a ostatní předměty do krabice, zavřela ji a zasunula zpátky pod stůl.

Vzala si své věci a užuž se po navyklém kontrolním rituálu před odchodem chystala zamknout dveře, když se jí zmocnilo neodbyté nutkání. Nedokázala mu odolat, spěchala zpátky ke krabici, vylovila z ní skicář a zastrčila ho do kabelky.

2

Elodie chytla autobus, který jezdí od Charing Cross do Hampsteadu. Metro by bylo rychlejší, ale podzemku téměř nevyužívala. Bylo tam příliš mnoho lidí, příliš málo vzduchu a těsné prostory jí nedělaly dobře. Odpor k nim patřil k jejímu životu od dětství a zvykla si na něj, ale v tomto případě jí to bylo líto, protože ideu metra milovala jako příklad podnikavosti devatenáctého století, stejně jako jeho staromódní dlaždičky a nápisy, historii i prach.

Provoz byl zoufale pomalý, především u Tottenham Court Road, kde výkopy stanice Crossrail obnažily zadní stranu řadových cihlových viktoriánských domků. Pro Elodie to byl jeden z nejoblíbenějších pohledů, protože nabízel tak skutečný obraz minulosti, že bylo možné se jí dotknout. Představovala si, stejně jako vždycky, životy lidí, kteří tam bydleli kdysi dávno, kdy jižní část okrsku St. Giles byla domovem Rookery, špinavého přelidněného slumu s křivolakými uličkami, žumpami a lacinými nálevnami, hazardními hráči, prostitutkami a darebáky, kudy denně chodíval Charles Dickens a kde u křižovatky Seven Dials, v ulicích lemovaných stokami, provozovali své řemeslo alchymisté.

James Stratton, který se jako tolik jeho viktoriánských vrstevníků živě zajímal o ezoteriku, po sobě zanechal množství deníkových záznamů o návštěvách jisté věštkyně v Covent Garden, s níž dlouhou dobu udržoval důvěrný vztah. Na bankéře byl nadaným spisovatelem, jeho deníky nabízely barvité, chápavé a občas velice vtipné vhledy do života viktoriánského Londýna. Byl to laskavý, dobrý člověk, odhodlaný zlepšovat životní podmínky chudých. Věřil, jak psal přátelům, když se je snažil získat pro dobročinné podniky, že „život a vyhlídky lidské bytosti se určitě zlepší, jestliže bude mít kam večer složit hlavu“.

Ve finančním světě byl uznávaný, dokonce oblíbený: zábavný, vyhledávaný host večírků, zcestovalý a zámožný, úspěšný ve všech ohledech, na kterých mohlo viktoriánskému muži záležet, ale v osobním životě byl samotář. Oženil se až v pokročilém věku po řadě krátkých, takřka neuvěřitelných známostí. Mezi jeho milenkami byla herečka, která od něho utekla s italským vynálezcem, nebo modelka, která otěhotněla s jiným mužem. Po čtyřicítce získala jeho hlubokou a trvalou náklonnost jedna z jeho služebných, tichá dívka Molly, již zahrnoval drobnými pozornostmi, aniž se někdy vyznal ze svých skutečných citů. Elodie měla téměř dojem, jako by si zcela vědomě vybíral ženy, které ho nemohly – nebo nechtěly? – učinit šťastným.

„Proč by to dělal?“ svraštila Pippa čelo, když se před ní Elodie jednou večer u tapas a sangrie o své domněnce zmínila.

Elodie přesný důvod neznala, a přestože v jeho korespondenci nebyl jasný důkaz, žádná zpověď o neopětované lásce nebo hlubokém zármutku, nemohla se zbavit pocitu, že pod zábavným povrchem jeho soukromých dopisů se ukrývá melancholie, že byl člověkem, jemuž se nikdy plně nesplní, po čem touží.

Byla zvyklá na skeptický výraz, který se Pippě usadil na tváři, kdykoliv před ní něco podobného řekla. Nikdy se jí nemůže podařit, aby jí vysvětlila intimní vztah, jaký se vytvoří, když tráví jeden den za druhým mezi památkami po zesnulém člověku. Nedokázala pochopit moderní posedlost veřejně a neustále sdílet nejintimnější pocity, bedlivě si střežila své soukromí a plně souhlasila s francouzským heslem le droit à l´oubli – s právem člověka být zapomenut. A přesto bylo jejím povoláním – ba co víc, vášní – uchovávat, dokonce křísit k životu osoby, které už v tomto směru neměly na vybranou. Přečetla si nejtajnější myšlenky Jamese Strattona, deníkové záznamy napsané bez zřetele na potomstvo, a on přitom nikdy ani neslyšel její jméno.

„Jsi do něho zamilovaná, jak jinak,“ zněl Pippin komentář, kdykoliv se Elodie pokusila o vysvětlení.

Ale nebyla to láska, Elodie Jamese Strattona prostě a jednoduše obdivovala a považovala za svou povinnost chránit jeho odkaz. Bylo mu souzeno žít dál i po smrti a úkolem Elodie bylo zajistit, aby se k jeho osobě i životu přistupovalo s respektem.

Jakmile v úvahách došla ke slovu respekt, vzpomněla si na skicář uložený v kabelce a zrudla.

Pro všechno na světě, co to do ní vjelo?

Paniku provázelo hrozné, krásné, provinilé, radostné očekávání. Za celých deset let, co pracovala v archivu firmy Stratton, Cadwell a spol., ani jednou nepřekročila tak hrubě zásady, které stanovil pan Pendleton. Jeho pravidla byla přísná. Vynést ven vzácný předmět – ba co hůř, prostě a jednoduše ho strčit do kabelky a svatokrádežně ho převážet přes Londýn jednadvacátého století v autobuse – nebyl jen projev neúcty. Takové počínání bylo neodpustitelné.

Ale když autobus zastavil u stanice Mornington Crescent a pokračoval po Camden High Street, Elodie se rychlým pohledem přesvědčila, že se nikdo nedívá, vytáhla skicář z kabelky a nedočkavě nalistovala stránku s kresbou domu u řeky.

Znovu ji ohromil pocit, jak je jí místo povědomé. Znala ho. V pohádce, kterou jí vyprávěla maminka, byl průchodem do jiného světa, ale pro Elodie, která se tulila v matčině náruči a vdechovala narcisovou vůni jejího parfému, byla průchodem samotná pohádka, byla zaříkadlem, které ji přeneslo daleko od tady a teď, do země představivosti. Po matčině smrti se svět pohádky stal jejím tajným místem. O přestávce v nové škole, během dlouhých odpolední doma nebo za nocí, kdy hrozilo, že se udusí tmou, stačilo někam se schovat, zavřít oči, a mohla přejít přes řeku, prodrat se lesem a vejít do zakletého domu…

♦

Autobus dojel na South End Green, Elodie v rychlosti vyřídila nákup u květinářského stánku a spěchala dál po Willow Road k Gainsborough Gardens. Bylo stále teplo a velmi dusno, a než došla ke dveřím otcova malého, původně zahradnického domku, byla splavená, jako kdyby uběhla maraton.

„Ahoj, tati,“ pozdravila, když ji políbil na uvítanou, „něco jsem ti přinesla.“

„Jejda,“ vyhrkl a pochybovačně si měřil rostlinu v květináči. „I když víš, jak to dopadlo minule?“

„Mám v tebe důvěru. A kromě toho mi prodavačka tvrdila, že tuhle stačí zalít dvakrát do roka.“

„Proboha, vážně? Dvakrát do roka?“

„Tak to řekla.“

„Úžasné.“

Navzdory vedru upekl kachnu na pomerančích, svou specialitu, a jako vždy jedli v kuchyni. I dřív jídelnu téměř nepoužívali, stolovali v ní jen při zvláštních událostech, o Vánocích, narozeninách, nebo když matka rozhodla, že by měli na Díkůvzdání pozvat amerického houslistu s manželkou, kteří byli právě v Anglii.

Při jídle si povídali o práci, o výstavě, na jejíž přípravě se Elodie podílela jako kurátorka, o otcově pěveckém sboru a hodinách hudby, které dával na okolních základních školách. Tvář se mu rozzářila, když vykládal o dívence, jejíž housle a paže byly téměř stejně dlouhé, a chlapci s bystrýma očima, který k němu do učebny přišel sám od sebe a žadonil, aby ho učil hrát na violoncello. „Víš, jeho rodiče nejsou hudebně založení.“

„Dovol mi hádat: vy dva jste uzavřeli dohodu jen mezi sebou.“

„Neměl jsem to srdce ho odmítnout.“

Elodie se usmála. Pokud šlo o hudbu, byl otec vyložený dobrák, ani ve snu by ho nenapadlo neposkytnout dítěti příležitost a nepodělit se o svou velkou lásku. Věřil, že hudba má moc měnit lidské životy, „jejich duše, Elodie“, a nic ho nevzrušovalo víc než diskuze o plasticitě mozku a magnetických rezonancích, které ukazovaly spojení mezi hudbou a empatií. Elodie se svíralo srdce, kdykoliv ho pozorovala na koncertě, tvář vedle ní se zcela proměnila. Býval také profesionálním hudebníkem. „Pouhý druhý houslista,“ upřesňoval, jakmile na to téma přišla řeč, a do hlasu se mu vloudil náznak úcty, když podle očekávání dodal: „Nic takového jako ona.“

Ona. Elodie zalétl pohled k jídelně na druhém konci chodby. Z místa, kde seděla, byly vidět jenom hrany několika rámečků, ale nepotřebovala se jít podívat na stěnu, i tak přesně věděla, kde která fotografie visí. Jejich uspořádání se nikdy neměnilo. Byla to stěna její matky, stěna Lauren Adlerové. Pozoruhodné černobílé snímky mladé ženy plné života, s dlouhými černými vlasy a violoncellem v náruči.

Elodie je jako malá pečlivě studovala, nesmazatelně se jí otiskly v mysli a kdykoliv je mohla vidět svým vnitřním zrakem. Její matka v nejrůznějších pozicích při hře na cello, s tváří lehce pozměněnou koncentrací: vysoké lícní kosti, soustředěný pohled, obratné prsty s dlouhými články na strunách, které se leskly v tlumeném osvětlení.

„Máš chuť na trochu pudinku?“

Otec vytáhl z lednice třesoucí se jahodovou hmotu a Elodie si náhle všimla, jak je starý ve srovnání s fotografiemi matky, jejíž mládí a krása byly zalité v jantaru její paměti.

Protože bylo krásně, vzali si sklenky vína a dezert nahoru na střešní terasu obrácenou do zeleně. Trojlístek bratrů si házel s létajícím talířem, nejmladší běhal mezi dvěma staršími po trávníku sem tam, zatímco opodál seděla dvojice dospělých, zabraná do rozhovoru s hlavami u sebe.

Letní soumrak přinášel uspávající narůžovělé šero a Elodie se zdráhala ten klid narušit. Po několika minutách družného mlčení, na jaké byli s otcem odborníci, se však odhodlala promluvit: „Víš, na co jsem dnes myslela?“

„Na co?“ Na bradě měl flíček šlehačky.

„Na pohádku z dětství, na tu o řece a domě, který má na střeše korouhvičku s měsícem a hvězdami. Pamatuješ si na ni?“

Zasmál se, příjemně překvapený. „Propána! To mě vrací do minulosti. Ano, samozřejmě. Milovalas ji. Už je to dávno, co jsem si na ni vzpomněl. Vždycky jsem přemýšlel, jestli není pro dítě příliš strašidelná, ale tvoje maminka byla přesvědčená, že děti jsou mnohem statečnější, než by se do nich řeklo. Tvrdila, že dětství je hrozivá doba a že poslouchat strašidelné příběhy je způsob, jak se zbavit pocitu samoty. Vypadalo to, že souhlasíš. Kdykoliv byla na turné, nebylas nikdy spokojená s knížkami, které jsem ti četl. Připadal jsem si tak trochu odmítaný. Schovávalas je pod postel, takže jsem je nenašel, a vyžadovala jsi, abych ti místo toho vyprávěl o palouku v hlubokém tmavém lese a o kouzelném domě u řeky.“

Elodie se usmála.

„Moje pokusy se ti nezamlouvaly. Dupala jsi a házela jsi po mně slovy jako ,ne!‘ nebo ,tuhle ne!‘“

„Proboha.“

„Nebyla to tvoje vina. Tvoje maminka byla úžasná vypravěčka.“ Otec upadl do melancholického mlčení, ale Elodie, která obvykle brala ohledy na jeho starý zármutek, naléhala opatrně dál. „Zajímalo by mě, tati… Je možné, že ta pohádka pochází z nějaké knížky?“

„Kéž by tomu tak bylo. Ušetřilo by mi to spoustu času, který jsem vynaložil na pokus ukonejšit své neukonejšitelné dítě. Ne, byl to smyšlený rodinný příběh. Pamatuju si, jak tvoje matka říkala, že jí byl předáván, když byla malá.“

„Myslela jsem si to, ale co když se mýlila? Co když ten, který jí pohádku vyprávěl, ji někde četl? V některé ilustrované viktoriánské knížce pro děti?“

„Možné to je, řekl bych.“ Svraštil čelo. „Proč všechno to vyptávání?“

Náhlý záchvat odvahy Elodie popíchl vytáhnout z kabelky skicář a podat ho otci otevřený na stránce s kresbou domu. „To jsem dnes našla v práci. V jedné krabici.“

„Půvabné, zjevně to maloval výborný umělec… A krásný rukopis.“ Ještě chvíli si skicu prohlížel, než tázavě pohlédl na Elodie.

„Tati, copak to nevidíš? Je to dům z té pohádky. Naprosto přesně zobrazený.“

Obrátil pozornost zpátky ke kresbě. „No, je to dům. A taky vidím řeku.“

„A les a korouhvičku se sluncem a měsícem.“

„Ano, ale… Má milá, troufám si říct, že takový popis se hodí na desítky domů.“

„Stejně dokonale? Ale jdi, tati. To je tentýž dům. Detaily jsou identické. Víc než to, malíř zachytil stejnou atmosféru, jakou má dům v pohádce. Zaručeně to musíš vidět.“ Najednou se jí zmocnil vlastnický pocit a vzala si sešit od otce zpátky. Nemohla se vyjádřit důrazněji, než už udělala. Nevěděla jak, nechápala, co to znamená, netušila, proč se kresba ocitla v archivu, ale věděla, že je to dům z matčiny pohádky.

„Je mi líto, dceruško.“

„Není důvod k lítosti.“ Už když to říkala, cítila, že ji v očích pálí slzy. Směšné. Brečet jako malé dítě kvůli původu pohádky na dobrou noc. Skočila po prvním – jakémkoliv – tématu, ke kterému by mohla stočit rozhovor. „Ozval se ti Tip?“

„Ještě ne. Ale víš, jaký je. Nedůvěřuje telefonu.“

„O víkendu se u něho stavím.“

Znovu mezi nimi zavládlo ticho, tentokrát však nebylo ani příjemné, ani družné. Elodie pozorovala hru teplého světla na listech stromů. Nevěděla, proč je tak rozrušená. I kdyby to byl tentýž dům – co na tom záleželo? Buď malíř nakreslil ilustraci do knihy, kterou četla její matka, nebo se jednalo o skutečný dům, který někdo viděl a zapracoval do příběhu. Věděla, že by to měla pustit z hlavy, myslet na něco hezkého a začít mluvit…

„Podle předpovědi má být krásně,“ prohodil otec ve stejný okamžik, kdy vykřikla: „Ten dům má osm komínů, tati. Osm!“

„Ach, dítě.“

„Je to dům z její pohádky. Podívej na ty štíty.“

„Moje malá.“

„Tati!“

„Je to logické.“

„Co?“

„Může za to svatba.“

„Jaká svatba?“

„Tvoje, pochopitelně.“ Jeho úsměv byl laskavý. „Důležité životní události obvykle přivolávají zpět minulost. A tobě maminka schází. Měl jsem předvídat, že ti bude scházet víc než kdy jindy.“

„Ne, tati, já…“

„Vlastně ti chci něco dát. Počkej minutku.“

Když otec zmizel na kovových schodech vedoucích z terasy do domu, Elodie si povzdechla. Se zástěrou kolem pasu a svou příliš sladkou kachnou na pomerančích prostě nebyl člověkem, v jehož společnosti by mohla mít vaše podrážděnost delšího trvání.

Všimla si kosa, který ji pozoroval z jednoho ze dvou komínů. Upřeně na ni zíral, dokud neposlechl jakýsi příkaz, který neslyšela, a neodletěl. Nejmenší dítě na trávníku se rozplakalo a Elodie si vzpomněla na otcovo líčení, jak protivná bývala, když se pokoušel o nejlepší pohádku na dobrou noc, i na pozdější léta, kdy už byli jen oni dva.

Nemohlo to být nic snadného.

„Schovával jsem to pro tebe,“ hlásil, když se znovu objevil nahoře na schodech. Předpokládala, že šel pro kazety, o něž ho požádala, ale krabice, kterou nesl, na ně byla příliš malá, nebyla větší než od bot. „Věděl jsem, že jednoho dne… že bude ta správná chvíle…“ Oči se mu zaleskly, potřásl hlavou a podal jí krabici. „Na, podívej se.“

Nadzvedla víko.

Uvnitř byl pruh hedvábného organtýnu barvy světlé slonoviny, vroubkované okraje byly obšité jemnou sametovou stužkou. Okamžitě věděla, co to je. Fotografii ve zlaceném rámu studovala nesčíslněkrát.

„Ten den byla překrásná,“ vyprávěl otec. „Nikdy nezapomenu na chvíli, kdy se zjevila ve vchodu do kostela. Přesvědčil jsem sám sebe, že nepřijde. Bratr si mě ve dnech před svatbou nemilosrdně dobíral. Myslel si, že je to báječná legrace, a obávám se, že jsem mu to ještě ulehčil. Nedokázal jsem pevně uvěřit, že by mi řekla ,ano‘. Byl jsem si jistý, že se jedná o nedorozumění, že je to příliš krásné, aby to mohla být pravda.“

Elodie mu stiskla ruku. Od matčiny smrti uplynulo dvacet pět let, ale pro otce jako by to bylo včera. Elodie bylo pouhých šest roků, když matka zemřela, ale pořád si pamatovala, jak se na ni díval, jak si proplétali prsty, když šli vedle sebe. A pamatovala si i zaklepání na dveře, tlumené hlasy policistů a otcův děsivý výkřik.

„Je pozdě,“ upozornil ji a poplácal ji po zápěstí. „Měla bys spěchat domů, dceruško. Pojď dolů, vyhledal jsem pro tebe i kazety, které jsi chtěla.“

Zavřela krabici. Zanechá ho v tíživé společnosti vzpomínek, ale měl pravdu. Domů to měla daleko, a kromě toho už před mnoha lety zjistila, že úkol mírnit jeho zármutek je nad její schopnosti. „Děkuju, žes pro mě ten závoj opatroval.“ Vstala a letmo ho políbila na tvář.

„Byla by na tebe pyšná.“

Usmála se, když však sestupovala za otcem po schodech, přemítala, jestli je to pravda.

♦

Elodie bydlela v útulném bytečku v posledním patře viktoriánské budovy ve čtvrti Barnes. Na domovním schodišti to páchlo po přepáleném oleji – pozornost bistra se smaženými rybami a hranolky –, ale na Elodiině odpočívadle zůstal už jenom nepatrný závan. Samotný byt tvořil pouze obývák s kuchyňským koutem a ložnice s podivným půdorysem, do níž byla vestavěná koupelna, ale z výhledu zpívalo Elodie srdce.

Z jednoho okna v ložnici byl výhled na zadní stranu řadových viktoriánských domků: staré cihly, okna s bílými rámy a zkosené střechy s terakotovými komíny. V mezerách mezi okapy mohla zahlédnout Temži. Ještě lepší bylo, že když se posadila rovně na parapet, přehlédla celý horní úsek řeky až k ohybu, kde přes ni vedl železniční most. Okno ve druhé stěně směřovalo do ulice s navlas stejným domem na protější straně. Dvojice, která tam bydlela, ještě jedla, když se Elodie vrátila. Byli to Švédové, což mohlo vysvětlovat nejen jejich výšku a krásu, ale také severský zvyk večeřet po desáté hodině. Nad kuchyňským stolem visela lampa, která dělala dojem, že je vyrobena z krepového papíru. Na plochu pod sebou vysílala třpytivé růžové světlo, v němž se pleť obou dvou leskla.

Elodie zatáhla závěs v ložnici, rozsvítila a vyndala z krabice závoj. Nevyznala se příliš v módě, určitě ne tak jako Pippa, ale poznala, že je výjimečný. Retro, s pečetí svého stáří, vzácný díky proslulé Lauren Adlerové, ale pro Elodie drahocenný, protože patřil její matce a protože toho po ní zbylo překvapivě málo. Překvapivě málo věcí soukromého rázu.

Po chvilce váhání závoj zvedla a zkusmo si ho přidržela u temene. Zasunula hřeben do vlasů a organtýn se jí rozestřel po ramenou. Spustila paže k bokům.

Elodie zalichotilo, když ji Alastair požádal o ruku. Učinil to o prvním výročí jejich seznámení (představil je kluk, s kterým Elodie chodila do školy a který pracoval v Alastairově firmě). Alastair ji pozval do divadla a potom na večeři do luxusní restaurace v Soho, a zatímco šatnářka věšela jejich kabáty, pošeptal jí do ucha, že většině lidí trvá týdny, než získají rezervaci. A když se číšník vzdálil, aby jim přinesl dezert, ukázal jí prsten v tyrkysově modré krabičce. Připomínalo to scénu z filmu a Elodie oba dva viděla jakoby zvenčí: Alastaira s výrazem očekávání na pohledné tváři a s dokonalými bílými zuby, sebe v nových šatech, které jí ušila Pippa, když měla před měsícem projev při příležitosti slavnostního večera na oslavu sto padesáti let Stratton Group.

Starší žena u vedlejšího stolu hlasitě pošeptala svému společníkovi: „Není to dojemné? Červená se, protože je zamilovaná.“ A Elodie si pomyslela: červenám se, protože jsem zamilovaná, a když Alastair povytáhl obočí, viděla se, jak se usmívá a říká „ano“.

Venku na temné řece zahoukala loď a Elodie sňala závoj z hlavy. Tak to probíhá, domnívala se. Tak se lidé zasnubují. Bude svatba – za šest týdnů, jak stojí na oznámení, kdy podle Alastairovy matky budou gloucestershirské zahrady „v plné kráse pozdního léta“ – a Elodie bude jednou z vdaných žen, které se i s manželi scházejí o víkendech, povídají si o svých domech, bankovních půjčkách a školách. Protože přijdou děti, jak se dá předpokládat, a ona bude jejich maminka. A nebude jako její matka, talentovaná a oslnivá, svůdná a unikající, její děti u ní budou hledat radu a útěchu, bude vědět, co říct a udělat, protože se zdá, že lidé jsou takoví.

Odložila krabici na hnědé sametové křeslo v rohu pokoje. Po chvilce nejistoty ji pod ně zasunula.

Kufřík, který si přinesla od otce, stál pořád u dveří, kam ho postavila.

Původně plánovala, že se do kazet pustí hned večer, ale najednou byla unavená – nesmírně unavená.

Osprchovala se, provinile zhasla a zalezla do postele. Do kazet se pustí zítra, bude muset. Alastairova matka Penelope jí od snídaně volala hned třikrát. Elodie se jí neohlásila a telefonáty skončily v hlasové schránce, ovšem Alastair jí může kdykoliv oznámit, že „máti“ vaří nedělní oběd, a Elodie se ocitne na sedadle roveru, který ji po příjezdové cestě lemované stromy dopraví k obrovskému domu v Surey, kde ji bude čekat výslech.

Vybrat nahrávku byl jeden z pouhých tří úkolů, jimiž byla pověřena. Za druhé měla navštívit místo svatební recepce, které patřilo Penelopině nejlepší přítelkyni: „Jenom aby ses jí představila, pochopitelně, ostatní nech na mně.“ Třetí úkol souvisel s Pippou, která se nabídla, že pro ni navrhne šaty. Elodie zatím nesplnila ani jeden úkol.

Zítra, slibovala si a odsunula všechny myšlenky na svatbu stranou. Zítra.

Zavřela oči. Tiché kroky a hlasy nočních zákazníků, kteří si kupovali smaženou tresku a hranolky, stoupaly nahoru po schodech a myšlenky se jí bez varování vrátily ke druhé krabici, té pod stolem v práci. K zarámované fotografii mladé ženy s přímým pohledem. Ke kresbě domu.

A opět ji znepokojil onen podivný pocit, něco jako záblesk vzpomínky, kterou nemůže zachytit. V duchu viděla skicu a slyšela hlas, který byl a nebyl matčin. Se svým tajemstvím a mečem šli po klikaté cestičce přes širokou louku směrem k řece.

A když konečně usnula, přesně v okamžiku, kdy vědomí odplouvalo pryč, ji po tváři pohladil teplý vánek a kresba se rozplynula do sluncem zalitých stromů a postříbřené Temže kdesi na neznámém místě, o němž nějakým způsobem věděla, že je to její domov.

II

Tady na Birchwoodu je život poklidný. Od našeho léta uplynula řada dalších a ze mě se stala bytost s neměnnými zvyky, která den za dnem dodržuje týž pomalý rytmus. Příliš velký výběr nemám. Návštěv je málo a hosté, kteří přijíždějí v těchto dnech, se dlouho nezdrží. Nejsem dobrá hostitelka. Tady se nežije snadno.

Lidem staré domy obvykle nahánějí strach, podobně jako se bojí svého staršího já. Temžská stezka se stala oblíbenou turistickou trasou a večer nebo brzy ráno se lidé občas zastaví a nakukují přes zahradní zeď. Já je vidím, ale nedovolím, aby oni spatřili mě.

Málokdy vycházím z domu. Kdysi jsem běhávala po loukách, srdce mi v hrudi bušilo, tváře mi hořely, moje pohyby bývaly silné a smělé, ale takové výkony už mám za sebou.

Lidé na stezce slyšeli řeči o mně, ukazují si prstem a strkají hlavy k sobě, jak je při pomlouvání obvyklé všude na světě. „Tady se to stalo,“ šeptají, „tady žil.“ A ptají se: „Myslíš, že to udělala ona?“

Ale na pozemek nevstoupí, pokud je brána zavřená. Slyšeli, že tady straší.

♦

Přiznávám, že jsem moc pozorně neposlouchala, když Clare s Adelou rozebíraly téma duchů. Byla jsem myšlenkami jinde. Své roztěkanosti jsem od té doby mnohokrát litovala. Trocha znalostí by se mi po letech hodila, zvlášť když mám „hosty“.

Jednoho mám teď, právě přijel. Napřed jsem něco cítila, jako vždycky. Uvědomila jsem si slabou, ale nepochybnou změnu v zatuchlých proudech, které se po nocích plíží a usazují v běhounech na schodišti. Udržovala jsem si odstup, doufala, že mě to nebude rušit, a čekala jsem, až znovu zavládne klid.

Jenže nezavládl. Ani ticho. To něco – on, protože jsem ho mezitím zahlédla – na rozdíl od některých jiných nedělá hluk, ale naučila jsem se naslouchat, vím, čemu mám naslouchat, a když pohyby získaly pravidelný rytmus, pochopila jsem, že má v úmyslu zůstat.

Je to dávno, co jsem měla hosty. Obvykle mě rušili svým šepotem a dupotem, mrazilo mě z pocitu, že moje věci, můj prostor mi už nepatří.

Hleděla jsem si dál svého, ale studovala jsem je, jednoho za druhým, jak by asi dělal Edward, a časem jsem postřehla, jak je nejlíp vystrnadit. Koneckonců jsou to jednoduché bytosti a já se naučila je popostrčit, aby odešly.

Ne všechny, abyste mi rozuměli, protože někteří mi přirostli k srdci. Ti výjimeční. Chudáček smutný voják, který v noci křičel. Vdova, jejíž zlostný pláč propadával mezi parketami. A samozřejmě děti: osamělá školačka, která chtěla domů, nebo vážný chlapec, který se snažil vyléčit matčino srdce. Mám ráda děti. Vždycky jsou vnímavější. Ještě se nenaučily nevidět.

U nového hosta zatím váhám, jestli spolu dokážeme žít v míru, nebo ne, případně jak dlouho. On si mě ještě nevšiml. Je plně zabraný do toho, co tady dělá. Každý den totéž. Odloudá se pryč přes kuchyni ve sladovně, pokaždé s hnědou plátěnou taškou přehozenou přes rameno.

Zpočátku jsou takoví všichni. Nepozorní, lapení ve vlastní bublině, pohlcení tím, o čem jsou přesvědčení, že to musí udělat. Já jsem však trpělivá. Vlastně nemám na práci nic jiného než se dívat a čekat.

Právě teď ho vidím z okna, jak míří k hřbitovu na kraji vesnice. Zastavuje se a vypadá to, že čte nápisy na náhrobcích, jako by někoho hledal.

Zajímalo by mě koho. Leží tam tolik nebožtíků.

Vždycky jsem byla zvědavá. Otec říkával, že jsem už v kolíbce chtěla všechno vědět. Paní Macková zas tvrdila, že do všeho strkám nos a že je jenom otázkou času, kdy na to doplatím.

Vida. Je pryč, přešel přes kopeček, takže nevím, kterým směrem kráčí, co nese v tašce, ani co má nebo nemá v úmyslu podniknout.

Asi by mě to mohlo vzrušovat. Jak jsem řekla, je to dávno, a přemýšlet o novém hostu vždycky osvěží. Odtrhne to mé myšlenky od kostí, kterými se obvykle prohrabují.

Jako třeba od těchto…

Když se všichni sbalili a odjeli, když se kočáry řítily po cestě jako ďáblové, ohlédl se Edward? Postřehl v okně zalitém červánky obraz, který mohl vystřídat jeho noční můru?

A když byl zpátky v Londýně, u svého malířského stojanu, zamrkal občas, aby zahnal můj obraz, který se mu zjevil před očima? Snil o mně za dlouhých nocí, kdy jsem dlela myšlenkami u něho?

Vzpomněl si tehdy, jako já nyní, na mihotavé světlo svíček tančící po moruších na stěně?

Jsou i další. Kosti, které jsem si zakázala dál leštit. Nemá smysl lámat si hlavu, když nezůstal nikdo, koho bych se zeptala.

Všichni odešli. Už dávno. A mně zůstaly otázky. Uzly, které nebude možné nikdy rozplést. Na něž všichni zapomněli. Všichni, jen já ne. Protože já nezapomenu nic, byť bych se snažila sebevíc.

3
Léto 2017

Podivný neklid Elodie neopustil ani následující den, kdy si během cesty do práce poznamenávala z maminčiny pohádky na dobrou noc všechno, na co si dokázala vzpomenout. Zatímco se za oknem míhal rozmazaný Londýn a o kus dál se parta školáků chechtala nad smartphonem, položila si na koleno blok a přiměla svět kolem sebe, aby se rozplynul. Tužka přímo letěla po papíře, ale jak se vlak blížil k nádraží Waterloo, její nadšení se vytrácelo a rychlost psaní klesala. Přečetla si, co napsala, pohádku o domě, o korouhvičce se sluncem a měsícem, o neklidné řece a úžasných věcech, které se v noci odehrávají uprostřed lesa, a upadla do lehkých rozpaků. Koneckonců to přece byla jen pohádka pro děti, a ona byla dospělá.

Vlak zastavil na nástupišti a Elodie zvedla batoh, který si odložila na podlahu k nohám. Vrhla pohled na skicář, teď pečlivě zabalený v utěrce, a zalila ji vlna nejistoty, když si vzpomněla na svou včerejší nezodpovědnost, na náhlé nutkání vzít si ho domů, na sílící přesvědčení, že kresba předznamenává jakousi záhadu. Dokonce se chvíli zaobírala podezřením – díkybohu měla dost rozumu, aby se s ním nesvěřila otci! –, že kresba všechny ty roky čekala na ni.

Když přecházela St. Mary le Strand, zazvonil jí mobil a na displeji se objevilo Penelopino jméno. Žaludek se jí zatřepetal jako motýl, napadlo ji, že otec měl možná pravdu. Že podivné pocity přece jen vyvolává svatba, a ne kresba domu. Ignorovala telefonát a strčila mobil do kapsy. Své skvělé nastávající tchyni se ohlásí odpoledne, až se sejde s Pippou a bude mít o čem podat hlášení.

Nejméně potisící Elodie zatoužila, aby její vlastní matka byla naživu a nastolila určitou rovnováhu sil. Ze spolehlivých zdrojů a od důvěryhodných svědků – nejenom od otce – věděla, že Lauren Adlerová byla výjimečná. Elodie se v sedmnácti vydala na pátrací flám, napřed surfovala po internetu, potom si pořídila čtenářskou legitimaci Britské knihovny a půjčovala si všechny články a rozhovory o oslnivé kariéře Lauren Adlerové, které našla. Po nocích je v posteli do jednoho přečetla a stvořila si obraz mladé ženy sršící energií, se zázračným nadáním, virtuosku, která dokonale ovládá svůj nástroj. Ale hltala především rozhovory, protože v nich mezi uvozovkami nacházela matčina autentická slova. Její myšlenky, hlas, slovní obraty, věty.

Kdysi objevila pod postelí v řeckém hotelu knihu o umírající ženě, která napsala svým dětem sérii dopisů o životě a o tom, jak žít, aby je mohla dál provázet i ze záhrobí. Elodiina matka však nedostala žádné varování o hrozící smrti a své jediné dceři moudré rady nezanechala. Rozhovory se takovému poselství přibližovaly ze všeho nejvíc a sedmnáctiletá Elodie studovala jeden po druhém, učila se je nazpaměť a vybrané pasáže šeptala oválnému zrcadlu nad toaletním stolkem. Staly se pro ni uctívanými verši, jejím soukromým seznamem rad do života. Protože na rozdíl od Elodie, kterou trápila špatná pleť a která marně zápasila s pubertální nejistotou, byla sedmnáctiletá Lauren Adlerová oslňující: právě tak talentovaná jako skromná už hrála sólový part na koncertu Proms a navěky tak získala neotřesitelné postavení všemi milované hudebnice.

Dokonce i Penelope, jejíž sebevědomí bylo stejně staré a uznávané jako šňůra dokonalých perel na jejím krku, hovořila o Elodiině matce s nádechem takřka bázlivé úcty. Nikdy nevyslovila „tvá matka“, ale vždy „Lauren Adlerová“: „Měla Lauren Adlerová skladbu, kterou na koncertech hrála nejraději?“ nebo „Dávala některé přednost před ostatními?“ Na podobné otázky Elodie odpovídala, jak nejlépe mohla. Zamlčela, že mnoho jejích znalostí pochází z rozhovorů, které jsou volně přístupné, pokud člověk ví, kde hledat. Penelopin zájem byl lichotivý a Elodie se k němu upnula. Tváří v tvář Alastairovu majestátnímu sídlu, jeho vznešeným rodičům, tíži tradice v rodině, kde stěny byly zaplněné portréty předků, potřebovala každou přednost, kterou se mohla pochlubit.

Hned v prvních dnech jejich vztahu Alastair poznamenal, že jeho matka je vášnivá milovnice klasické hudby. Jako malá hrávala, ale přestala, jakmile byla uvedena do společnosti. Vyprávěl příběhy, jimiž si získal Elodiinu náklonnost. O koncertech, na které ho matka vodila jako malého chlapce, o vzrušení ze zahajovacího koncertu Londýnské filharmonie v Barbicanu nebo z příchodu dirigenta v Royal Albert Hall. Byly to večery vyhrazené jen jim, chodili vždy sami dva. („Na otce je to bohužel přespříliš. Jeho oblíbeným kulturním vyžitím je ragby.“) Alastair s matkou nadále dodržovali dlouholetou tradici společných večerů, kdy po koncertu zašli vždy ještě do restaurace.

Pippa povytáhla obočí, když to uslyšela, zvlášť když se jí kamarádka přiznala, že ona sama nikdy nebyla přizvána, ale Elodie nad tím mávla rukou. Kdesi se dočetla, že muži, kteří se chovají hezky ke své matce, budou nejlepšími partnery. Navíc někdo, kdo se nedomnívá, že musí být nadšenou fanynkou klasické hudby, představoval příjemnou změnu. Po celý svůj život byla nucena vést stejné rozhovory. Neznámí lidé se vyptávali, na jaký nástroj hraje, a zatvářili se zmateně, když odpověděla, že na žádný. „Ani trochu?“

Alastair to však chápal. „Nezazlívám ti to,“ prohlásil, „soutěžit s dokonalostí nemá smysl.“ A přestože Pippa vybuchla, když to slyšela („Ty jsi dokonalá taková, jaká jsi!“), Elodie věděla, že to tak nemyslel, že ji nekritizoval.

S nápadem začlenit do slavnostního obřadu video s Lauren Adlerovou přišla Penelope. Když jí Elodie prozradila, že otec má sbírku nahrávek z matčiných vystoupení a že by ho mohla požádat, aby je vytáhl, pokud si to Penelope přeje, pohlédla na ni Alastairova matka s výrazem, který se dal označit jako nelíčená něha. Dokonce se naklonila a dotkla se její ruky, což udělala vůbec poprvé, a svěřila se jí: „Jednou jsem ji viděla hrát. Byla úžasná, naprosto soustředěná. Její technika byla na nejvyšší úrovni, ale k ní se přidala další kvalita, která všechny ostatní vtáhla do hudby. Co se stalo, bylo hrozné. Prostě hrozné. Ta ztráta mě zdrtila.“

Elodie její chování zaskočilo. V Alastairově rodině nebylo zvykem projevovat emoce dotykem ani otevírat v běžné konverzaci témata jako ztráta nebo zdrcení. Překvapivý okamžik pominul stejně rychle, jako nastal. Penelope se pustila do všeobecných úvah o předčasném příchodu jara a jeho dopadech na květinovou výstavu v Chelsea. Elodie, která neuměla měnit témata stejně bleskurychle, dlouho vnímala v duchu místo, kde se jí dotkla jiná ruka, a vzpomínka na matčinu smrt pro ni vrhla stín na zbytek víkendu.

Lauren Adlerová seděla na místě spolujezdce v autě, které řídil americký houslista. Byli na cestě z Bathu, kde vystupovali, orchestr odjel už předchozí den hned po koncertu, ale Elodiina matka se zdržela, aby se zúčastnila workshopu s místními hudebníky. „Byla nesmírně velkorysá,“ opakoval otec mnohokrát neměnné věty, které tvořily součást chvalozpěvu truchlícího. „Lidé to od někoho tak výjimečného nečekali, ale jí nebylo zatěžko obětovat čas lidem, kteří s ní její lásku sdíleli. Nebylo pro ni důležité, jestli jsou profesionálové, nebo amatéři.“

Zpráva koronera, k níž se Elodie dostala v místním archivu během léta zasvěceného pátrání, udávala jako příčinu nehody štěrk na vedlejší silnici v kombinaci se špatným odhadem. Elodie by zajímalo, proč nejeli po dálnici, ale vyšetřování se volbou trasy nezabývalo. Řidič prostě vjel do ostré zatáčky příliš rychle, auto dostalo smyk a vylétlo z vozovky. Při nárazu, který vymrštil Lauren Adlerovou ze sedadla přes přední okno ven, utrpěla četné zlomeniny po celém těle. Kdyby přežila, už nikdy by nemohla hrát na cello, jak se Elodie při smuteční hostině dozvěděla od dvojice matčiných muzikantských přátel, jejichž rozhovor vyslechla ze skrýše za pohovkou. Jejich slova se dala chápat tak, že smrt byla menším z obou zel.

Elodie se na to tak nedívala a totéž platilo o otci. První dny po tragédii a pohřeb přečkal v jakési strnulosti vyvolané šokem, která Elodie svým způsobem lekala víc než hluboká beznaděj, do níž upadl potom. Domníval se, že smutek ukryje za zavřenými dveřmi svého pokoje, ale staré cihlové zdi nebyly dost silné. Sousedka paní Smithová, která za něho s chápavě pochmurným úsměvem zaskočila, servírovala k večeři vajíčka naměkko s toasty, vyprávěla Elodie příběhy z válečného Londýna a barvitě líčila noci, jež jako malá trávila mezi dopadajícími bombami, i den, kdy přišel černě orámovaný telegram o jejím pohřešovaném otci.

A tak matčina smrt byla něčím, co Elodie ve své paměti nikdy nedokázala zcela osvobodit od zvuku výbuchů, zápachu síry a – kdesi na hranici smyslového vnímání – zoufalé touhy dítěte, které marně čeká na pohádku.

♦

„Ahoj.“ Margot si zalévala čaj, když Elodie přišla do práce. Vytáhla i její oblíbený hrnek, postavila ho vedle svého a vložila do něho sáček.

„Pozor, nedráždit. Poradce vydal seznam doporučených opatření.“

„No nazdar.“

„Přesně tak.“

Elodie si odnesla čaj ke stolu, a když míjela kancelář pana Pendletona, dávala bedlivý pozor, aby nezachytila jeho pohled. Ke starému mrzoutskému šéfovi chovala kolegiální náklonnost, ale uměl si na podřízených vylévat špatnou náladu a Elodie zcela stačilo, že jednou ji přistihl, jak bez jeho vědomí zadarmo reviduje jakýsi rejstřík.

Dělala si zbytečné starosti. Pan Pendleton zachmuřeně zíral na monitor počítače a myšlenkami byl bůhví kde.

Posadila se za stůl a neprodleně přemístila skicář z bezpečí utěrky v kabelce do krabice z nepoužívané šatny. Šlo o přechodnou nepříčetnost, která už pominula. Ze všeho nejlepší bude, když hned teď pořídí soupis všech předmětů a určí jim definitivní místo v archivu.

Navlékla si rukavice a vyndala na stůl děrovačku, kalamář, dřevěnou zásuvku a pouzdro na brýle. I zcela letmý pohled je identifikoval jako kancelářské potřeby z poloviny dvacátého století, monogram na pouzdru byl dostatečným důkazem toho, že patřily Lesley Strattonové-Woodové, a Elodie byla ráda, že si může odpočinout při sepisování přehledného seznamu. Došla si pro novou archivační krabici, vložila do ní předměty a na jednu stranu pečlivě nalepila soupis.

Brašna byla mnohem zajímavější. Elodie začala puntičkářským ohledáním, všímala si odřených kožených hran, množství škrábanců na zadní straně, především vpravo, velice kvalitního ručního šití a pěti puncovních značek na jedné přezce, které naznačovaly, že je stříbrná a britské výroby. Vložila si do levého oka hodinářskou lupu a prohlédla si je zvětšené: ano, byl tam lev označující klenotnické stříbro, dále leopard bez korunky, což sponu umisťovalo do Londýna po roce 1822, malé „g“ ve starém anglickém písmu (rychlým nahlédnutím do tabulky určila rok 1862), punc s hlavou královny Viktorie a nakonec monogram výrobce W. S.

Elodie sáhla po seznamu a jela prstem po stránce, až došla ke jménu William Simms. Uznale se usmála. Brašna pocházela z vyhlášené dílny W. Simms a syn, od výrobce koženého a stříbrného zboží, dodavatele královského dvora. Pokud si dobře pamatovala, měl obchod na Bond Street.

Uspokojivé, ale ne úplné zjištění, protože další známky na brašně, odřená a poškozená místa, byly pro určení minulosti stejně důležité. Svědčily o tom, že brašna navzdory vybranému původu nesloužila pouze dekorativním účelům. Majitel ji používal, a to často, nosil ji přehozenou přes rameno – pravé rameno, jak Elodie zjistila, když jemně přejela prsty v rukavici po nerovnoměrně ošoupaném řemenu – a obvykle mu narážela do levého boku. V náznaku si brašnu přehodila přes rameno a uvědomila si, že by ji nosila na druhé straně. Existovala silná pravděpodobnost, že majitel byl levák.

To vylučovalo Jamese Strattona, přestože uvnitř byly jeho desky na dokumenty, ale totéž už prozradily iniciály vyražené do horní chlopně. „E. J. R.“ Elodie přejela konečkem prstu po „E“. Stejný monogram je na skicáři. Dalo se vcelku bezpečně soudit, že osoba, která vytvořila kresbu, je totožná s osobou, které patřil monogram, a tím pádem byla brašna její. Takže umělec? James Stratton udržoval styky s řadou známých umělců té doby, ale monogram jí hned nic neříkal. Vždy je tady Google, ovšem Elodie znala ještě kratší cestu k informacím o umění. Vytáhla mobil, uklidnila bušení srdce, když si všimla, že jí Penelope nechala druhý vzkaz, a napsala esemesku Pippě.

Ahoj, napadá tě malíř, pravděpodobně z poloviny viktoriánské doby, s monogramem EJR??

Odpověď přišla obratem.

Edward Radcliffe. Platí dnešek? Můžeme se sejít v jedenáct místo ve dvanáct? Adresu pošlu.

Edward Radcliffe. Jméno jí bylo vágně povědomé, nešlo však o žádného z umělců, s nímž James Stratton udržoval pravidelnou korespondenci. Teď Elodie zadala jméno do Googlu a otevřela stránky Wikipedie. Heslo bylo stručné, prolétla první polovinu, zaznamenala, že se Edward Radcliffe narodil v roce 1840, takže byl vrstevníkem Jamese Strattona, že jeho rodištěm byl Londýn, ale že část dětství strávil ve Wiltshiru. Byl nejstarším dítětem a jediným synem muže označovaného za amatérského malíře a ženy s uměleckými ambicemi, mnoho let ho vychovávali prarodiče, lord a lady Radcliffovi, protože otec s matkou pobývali na Dálném východě, kde sbírali japonskou keramiku.

Další odstavec popisoval bouřlivé mládí, divokou povahu a na raný věk nezvykle rozvinuté nadání, které objevil starší umělec (pro Elodie neznámý a zřejmě s určitým renomé), náhodou narazil na jeho díla a vzal mladíka pod svá křídla. Následovalo pár slibných výstav, nepravidelné styky s Královskou akademií, krátký, ale prudký střet s Dickensem kvůli nepříznivé kritice a konečně zadostiučinění, když si u něho objednal obraz sám velký John Ruskin. Všechno nasvědčovalo tomu, že má Edward Radcliffe našlápnuto na úspěšnou kariéru, a Elodie se právě začínala divit, proč jeho dílo nezná, když dospěla k poslednímu odstavci.

Edward Radcliffe byl zasnoubený s Frances Brownovou, dcerou sheffieldského továrníka, když však v útlém věku dvaceti let tragicky zahynula při loupeži, stáhl se z veřejného života. Kolovaly zvěsti, že v té době pracoval na svém mistrovském díle, ale pokud ano, ani obraz, ani studie se nikdy nevynořily na povrch. Radcliffe se utopil u pobřeží jižního Portugalska a jeho tělo bylo vráceno do Anglie, aby tam mohl být pohřbený. Přestože jeho umělecká tvorba nebyla tak skvělá, jak by mohla být, zůstává Radcliffe pro svou roli zakládajícího člena skupiny Magenta Brotherhood významnou osobností umění poloviny devatenáctého století.

Magenta Brotherhood. Jméno rozeznělo vzdálený zvon související s prací a Elodie si poznamenala, že se má podívat na odkazy v databázi Strattonovy korespondence. Znovu si přečetla odstavec a tentokrát se zdržela u násilné předčasné smrti Frances Brownové, Radcliffova ústupu z veřejného života a osamělé smrti v Portugalsku. Její mysl narýsovala spojitosti mezi těmito body a vznikl obraz muže, jehož kariéru přervalo zlomené srdce a jehož psychická i fyzická konstituce byla oslabena až ke stavu naprostého vyčerpání. Elodie vytáhla skicář a listovala v něm, dokud nenašla vložený lístek s načmáraným milostným výkřikem. Miluju ji, miluju ji, miluju ji, a jestli nebude moje, určitě zešílím, protože když nejsem s ní, bojím se…

Opravdu existuje láska tak mocná, že smrt milované osoby dožene člověka k šílenství? Skutečně lidé něco takového zažívají? Myšlenky jí zalétly k Alastairovi a začervenala se, protože by ji samozřejmě zdrtilo, kdyby ho ztratila. Ale zešílet? Opravdu by si dokázala představit, jak sklouzává do nenapravitelné beznaděje?

A co kdyby zemřela ona? Elodie si představila svého snoubence v jednom z jeho perfektně padnoucích obleků zhotovených stejným krejčím, u něhož šil i jeho otec, hezký obličej, který přitahoval obdivné pohledy, kamkoliv přišli, hlas prodchnutý zděděnou autoritou. Byl tak sebejistý, tak distingovaný a vyrovnaný, že si nedokázala představit nic, co by ho dohnalo k šílenství. Skutečně, rovnalo se téměř vystřízlivění představovat si, jak rychle a klidně by se mohla zavřít trhlina způsobená její nepřítomností. Jako hladina rybníka, když do něj hodíte oblázek.

Žádné vášnivé dozvuky matčiny smrti, vzepjaté emoce, neskrývaný smutek a truchlící veřejnost, články v novinách, které lákaly černobílými fotografiemi Lauren Adlerové a používaly slova jako „tragédie“, „oslňující“ a „vyhaslá hvězda“.

Byla Frances Brownová taky oslňující osobnost?

Elodie blesklo hlavou, že v brašně jsou stále desky, které patřívaly Jamesu Strattonovi, a vytáhla z nich zarámovanou fotografii.

Je to Frances Brownová? Věk by zhruba odpovídal, protože tvář nemohla patřit osobě, které bylo přes dvacet let.

Elodie se na ni zadívala zblízka, zaujatá přímým pohledem mladé ženy, jejím výrazem. Sebeovládání, to bylo ono. Někdo, kdo zná svou mysl, svou cenu. Typ ženy, o níž by vášnivý mladý umělec mohl napsat: … a jestli nebude moje, určitě zešílím…

Zadala do Googlu jméno Frances Brownová a kategorie obrázky nabídla několik verzí téhož portrétu. Mladá žena v zelených šatech, rovněž krásná, ale spíš předvídatelně – nikoliv osobnost zachycená na fotografii.

Elodie se na okamžik zmocnilo zklamání. Ten pocit pro ni nebyl neznámý. Takový už je úděl archivářů, svým způsobem jsou lovci pokladů, probírají zlomky každodenních životů mrtvých osob, metodicky je třídí, pořizují záznamy a stále doufají ve výjimečný, cenný objev.

Byl to tak trochu výstřel do tmy: skicář a lístek byly v téže brašně jako desky s fotografií, ale jiná viditelná souvislost neexistovala. Brašna a skicář patřily Edwardu Radcliffovi, desky Jamesi Strattonovi. V tomto okamžiku scházel důkaz, že se tito dva muži vůbec znali. Elodie znovu vytáhla fotografii. Rámeček byl velmi kvalitní: stříbrný, zdobený složitým ornamentem. Na deskách Jamese Strattona bylo datum a bylo logické soudit, že fotografie patřila jemu a že byla pořízena někdy po tom roce. A také, že pro něho mladá žena hodně znamenala, když si podobiznu nechal. Ale o koho šlo? O tajnou milenku? Elodie si nemohla vybavit, že by někdy v jeho denících a dopisech narazila na otevřenou nebo skrytou narážku.

Znovu se zadívala na krásnou tvář a hledala v ní klíč k tajemství. Čím déle se na snímek dívala, tím víc podléhala jeho kouzlu. Byl více než sto let starý, pravděpodobně sto padesát, a přesto ženu čas nepoznamenal. Její tvář byla podivuhodně současná, mohla by být jednou z moderních dívek venku v ulicích letního Londýna, které se smějí s kamarádkami a vychutnávají si sluneční teplo na své kůži. Byla sebejistá a čímsi pobavená, na fotografa se dívala s důvěrností, jež Elodie téměř uváděla do rozpaků, jako by pronikla do čistě soukromé chvíle.

„Kdo jsi?“ vydechla. „A čím jsi byla pro něho?“

Bylo zde ještě něco, co se nedalo přesně pojmenovat. Žena působila oduševněle: pochopitelně to bylo její tváří, krásnými rysy a živým výrazem, ale také fotografií a jejím naaranžováním. Dlouhé neučesané vlasy, romantické šaty, volné a vzdušné, zároveň však vyzývavé tam, kde přilnuly k jejímu pasu nebo kde vyhrnutý rukáv odhalil sluncem ozářenou pokožku. Elodie téměř cítila vánek přicházející od řeky, který hladil ženinu tvář, cuchal jí vlasy a zahříval bílou bavlnu šatů. Jenže to si s ní pouze zahrávala její mysl, protože na snímku žádná řeka nebyla. Za iluzi mohla jeho nenucenost, uvolněná atmosféra. Každopádně, takové šaty by si Elodie ráda oblékla na svatbu…

Svatba!

Podívala se na hodiny a zjistila, že už je skoro čtvrt na jedenáct. Dokonce Pippě ani neodpověděla na esemesku a bude sebou muset hodit, jestliže má být na King Cross do jedenácti. Nastrkala do kabelky blok, diář a sluneční brýle, přelétla pohledem stůl, aby se přesvědčila, že něco nezapomněla, a z náhlého popudu popadla zarámovanou fotografii ženy v nádherných šatech. Ohlédla se po Margot, která se skláněla k zásuvce svého stolu, zabalila podobiznu do utěrky a schovala ji v kabelce.

Vyběhla ze dveří, a už když stoupala po schodech do teplého letního dne, začala psát esemesku.

Jedenáct je ok, vyrážím, pošli adresu a budu tam.

4

Pippa chystala výzdobu ve foyer nakladatelství na New Wharf Road. Když Elodie ve čtvrt na dvanáct dorazila, stála právě na konci velice vysokého žebříku uprostřed moderního bílého prostoru. Rozvěšovala až pod stropem dlouhé šaty a další kousky oblečení – staromódní sukně, spodničky, korzety. Výsledný efekt byl kouzelný: jako by vítr do haly přenesl taneční parket s duchy. Elodie se v duchu vynořila slova z její oblíbené básně Oskara Wilda:

Po stopách nohou roztančených

Po ulicích lunou ozářených

Až k nevěstinci došli jsme…

Za okny tanečníci přízrační

Jimž k reji trubka, housle zní

Jak listí ve větru víří…

Pippa, s dřevěným pravítkem mezi zuby, zahlédla Elodie a huhlavě ji pozdravila.

Elodie jí zamávala a zatajila dech, když se kamarádka naklonila, aby na rybářský vlasec připevnila ramínko košilky.

Po hrůzostrašném okamžiku slezla na zem živá a nepolámaná.

„Jsem hned zpátky,“ oznámila muži za pultem, když si házela batoh přes ramena. „Jenom si skočím na kafe.“

Jakmile prošly velkými otočnými skleněnými dveřmi, Elodie dohnala kamarádku a srovnala s ní krok. Pippa na sobě měla tmavé montérky a tenisky na mohutných podešvích, na jaké si potrpí teenageři, kteří se v pátek večer shlukují u fastfoodových stánků. Kalhoty ani boty nebyly samy o sobě pozoruhodné, ale Pippa v nich vypadala mohutnější, takže si Elodie ve svých džínách a balerínkách připadala jako střízlík.

Vyklouzly z areálu vysokou zamčenou bránou (Pippa nějakým způsobem získala bezpečnostní kód) a vykročily podél kanálu. „Díky, žes přišla dřív,“ řekla Pippa, když si zapálila cigaretu a s požitkem vyfoukla kouř. „Budu muset pracovat přes oběd, abych to dodělala. Autorka večer přijde pokřtít svou knihu. Ukázala jsem ti ji? Je fantastická – Američanka zjistí, že její teta, kterou znala jenom jako starou ženu, byla kdysi milenkou krále a vlastnila mimořádnou sbírku starých šatů. Všechny, každé zvlášť v ochranném obalu, jsou uschované ve skladovací kóji v New Jersey. Umíš si to představit? Jediná věc, kterou jsem po tetě zdědila já, je nos, kterým bych mohla kormidlovat loď.“ Přešly ulici a zamířily přes most k prosklené restauraci přilepené ke stanici metra.

Příjemná servírka je usadila ke kulatému stolku v zadním rohu.

„Macchiato?“ zeptala se a Pippa přikývla. „Výborně. A jednou…“

„Flat white, prosím,“ doplnila Elodie.

Pippa neztrácela čas, vytáhla z batohu vypouklý diář a rozevřela ho. Ukázalo se, že je nacpaný nejrůznějšími papírky a vzorky látek.

„Uvažuju o tomhle,“ začala a pustila se do nadšených popisů rukávů a sukní, předností i záporů živůtků s volánem v pase nebo výhod přírodních materiálů. Neustále, málem bez nadechnutí, přeskakovala od jednoho nákresu ke druhému, až se stůl ztrácel pod stránkami módních časopisů, ústřižky a skicami šatů. Skončila otázkou:

„Tak co si myslíš ty?“

„Líbí se mi to. Všechno.“

Pippa se zasmála. „Já vím, je to trochu mišmaš. Prostě mi hlavou poletovalo příliš mnoho nápadů. Co ty – máš nějakou představu?“

„Mám závoj.“

„Olalá!“

„Táta ho pro mě vyhrabal.“ Elodie jí podala mobil s fotografií, kterou ráno pořídila.

„Po mamince? Tomu říkám výhra. Je úžasný. Vsadím se, že zakázková práce.“

„Taky si myslím, jen nevím z jakého salonu.“

„Na tom nezáleží, je prostě překrásný. Teď stačí ušít šaty, které by ho byly hodny.“

„Našla jsem fotku něčeho, co by se mi líbilo.“

„Ukaž, podíváme se na to.“

Elodie vytáhla z kabelky utěrku a vysvobodila z ní stříbrný rámeček.

Pippa pobaveně vytáhla jedno obočí. „Musím přiznat, že jsem čekala stránku vyškubnutou z Vogue.“

Elodie jí podala přes stůl fotografii a čekala, v břiše jí napětím zaškubalo.

„Panebože, ta je krásná!“

„Našla jsem ji v práci. Padesát let strávila v brašně na dně krabice, zapomenuté pod závěsy v kamrlíku pod schody.“

„Žádný div, že se tváří tak potěšeně, když je zase venku.“ Pippa zvedla snímek blíž k očím. „Ty šaty jsou božské. Celé je to božské. Spíš umělecká fotka než podobizna. Něco takového by mohla pořídit Julia Margaret Cameronová.“ Vzhlédla. „Souvisí nějak s esemeskou, kterou jsi mi poslala ráno? S Edwardem Radcliffem?“

„Pořád ještě se to snažím zjistit.“

„Nepřekvapilo by mě to. Fotografie je čistý estetismus. Uhrančivý výraz, volné šaty, nenucený postoj. Hádala bych na polovinu šedesátých let devatenáctého století.“

„Připomíná mi prerafaelity.“

„Jistá spřízněnost tady určitě je a umělci té doby se inspirovali všichni navzájem. Byli posedlí tématy přírody a pravdy, barvou, kompozicí a smyslem krásy. Jenže kde prerafaelité usilovali o realismus, tam malíři a fotografové z Magenta Brotherhoodu vyznávali senzualitu a pohyb.“

„V použití světla je jistá senzualita, nemyslíš?“

„Fotograf by měl radost, kdyby tě slyšel. Světlo bylo ve středu jejich zájmů, skupina se pojmenovala podle Goethovy teorie barevného kruhu, vzájemného působení světla a stínu, idey, že ve spektru mezi červenou a fialovou existuje skrytá barva, která kruh propojuje. Nezapomínej, že to bylo přesně v půlce éry, kdy věda a umění explodovaly všemi směry. Fotografové uměli využívat technologii způsoby, jaké dřív neovládali, hráli si se světlem a experimentovali s expozicí, aby dosáhli nových efektů.“ Odmlčela se, než jim číšnice naservírovala kávu. „Edward Radcliffe byl velmi uznávaný, ale ne tak známý, jako se později stali jiní členové Magenta Brotherhoodu.“

„Můžeš mi některé připomenout?“

„Třeba Thurston Holmes a Felix a Adele Bernandovi – všichni se potkali na Královské akademii a spojoval je odpor vůči oficiálnímu umění. Drželi sice při sobě, ale se všemi obvyklými lžemi, sexem a porušováním loajality, jaké můžeš očekávat v predátorském světě umění devatenáctého století. Radcliffe byl mimořádně nadaný, ale zemřel mladý.“ Pippa obrátila pozornost zpátky k fotografii. „Proč si myslíš, že by s ní mohl mít něco společného?“

Elodie jí pověděla o archivářské krabici a brašně s monogramem Edwarda Radcliffa uvnitř. „Byly v ní desky, které patřily Jamesu Strattonovi. Až na tuto fotografii byly prázdné.“

„Ti dva byli přátelé?“

„Nikdy předtím jsem na žádnou spojitost nenarazila,“ přiznala Elodie. „To je jedna z věcí, která mi na tom nehraje.“ Napila se kávy a zvažovala, jestli má pokračovat. Střetly se v ní dvě protichůdné síly: přání prozradit nejlepší přítelkyni všechno, a dostat se tak k jejím znalostem z dějin umění, a zvláštní pocit, který se jí zmocnil, když Pippě fotografii předávala, takřka žárlivé nutkání nechat si snímek, skicu, prostě všechno pro sebe. Nedokázala si to vysvětlit a nebyla na sebe nijak hrdá, a nakonec se přinutila dodat: „Fotka nebyla jediná věc v brašně. Našla jsem i skicář.“

„Jaký?“

„V kožených deskách, asi takhle velký,“ naznačila rukama rozměry. „Na každé stránce jsou kresby inkoustem a tužkou, ručně psané poznámky. Domnívám se, že patřil Edwardu Radcliffovi.“

Pippa, kterou hned tak něco nepřekvapilo, vytřeštila oči, ale rychle se vzpamatovala. „Je tam něco, podle čeho bys mohla práce datovat?“

„Všechno jsem neprohlížela, už vůbec ne pozorně, ale Strattonovy desky jsou z roku 1861. Přirozeně nevím, jestli oba předměty spojuje ještě něco jiného než sto padesát let strávených v jedné brašně.“

„Co kresby? Jaké jsou? Co je na nich?“

„Postavy, tváře, krajiny, dům. Proč?“

„Mluvilo se o nedokončeném díle. Radcliffe po smrti snoubenky dál maloval, ale ne se stejným zanícením jako předtím a vybíral si jiné náměty. Potom se utopil v cizině. Zvěsti o nedokončeném díle, o obraze, na kterém pracoval před smrtí, se v kunsthistorických kruzích staly téměř mýtem. Lidi dál doufají, hádají a rozvíjejí teorie. Čas od času je některý vědec bere natolik vážně, až o nich napíše studii, přestože se zatím nenašlo dost důkazů, které by je potvrzovaly. Je to jedna z těch báchorek, které zatvrzele odmítají zemřít.“

„Myslíš, že by skicář mohl mít s tím obrazem něco společného?“

„Těžko říct, musela bych ho vidět. Nepředpokládám, že bys měla v kabelce další utěrkové překvapení.“

Elodie cítila, jak jí hoří tváře. „Skicář bych nikdy nemohla vynést z archivu.“

„Tak co kdybych se u tebe příští týden zastavila a podívala se na něj?“

Elodie cosi nepříjemně ztěžklo v žaludku. „Bude lepší, když napřed zavoláš. Pan Pendleton je zase na válečné stezce.“

Pippu varování nevzrušilo. Zatleskala a pohodlně se opřela. „Jasně. Mezitím začnu pracovat na tvých šatech. Už je mám před očima: romantické, úžasné. Velice in – ve stylu šedesátých let devatenáctého století.“

„Já jsem se nikdy o módu moc nestarala.“

„Nostalgie je teď právě v kurzu, abys věděla.“

Pippina laskavost dnes spíš zraňovala. Elodie byla nostalgická osoba, ale neměla ráda, když se tak o ní mluvilo. To slovo jí znělo jako urážka. Lidé ho používají jako náhradu za sentimentalitu, i když to vůbec není na místě. Sentimentalita je přesládlá a lepkavá, zatímco nostalgie prudká, až bolavá. Znamená opravdu hlubokou touhu a vědomí, že čas se nedá zastavit, že není možné se vrátit, přivolat zpět nějakou chvíli nebo osobu ani udělat něco jinak.

Pippa se přirozeně jenom pokusila trochu zavtipkovat, a když zavírala svůj notes, neměla tušení, co Elodie táhne hlavou, že se diví, proč je dnes tak přecitlivělá. Od chvíle, co se do brašny podívala, byla neklidná. Nedokázala se na nic soustředit, jako by bylo něco, čemu by se měla věnovat, ale co jí vypadlo z hlavy. Dokonce se jí v noci zdál stejný sen. Byla opět v té kresbě, ale dům se náhle proměnil v kostel a ona si uvědomila, že zmešká svatbu – svou vlastní –, rozběhla se, jenže nohy ji neposlouchaly, a když konečně dorazila na místo, zjistila, že se žádná svatba už nekoná, že její zpoždění bylo příliš velké a že tam probíhá koncert a její matka – stále pouze třicetiletá – hraje na pódiu na cello.

„Co ostatní přípravy na svatbu?“

„V pohodě. Všechno je, jak má být.“ Odpověď vyzněla stroze a Pippě to neušlo. Poslední, o co Elodie stála, bylo zabřednout do vážného věcného rozhovoru, který by odhalil její neklid, a tak s hranou bezstarostností dodala: „Samozřejmě, pokud chceš slyšet detaily, uděláš nejlíp, když si popovídáš s Penelope. Bylo mi řečeno, že to bude krása.“

„Hlavně zařiď, aby ti nezapomněla oznámit, kdy a kde máš být.“

Usmály se na sebe, už zase v nejlepší shodě, a Pippa pokračovala se sžíravou zdvořilostí: „A jak se daří tvému snoubenci?“

Pippa a Alastair si od první chvíle nesedli, což nebylo až tak velké překvapení, protože Pippa měla vyhraněné názory, ostrý jazýček a špatně snášela hlupáky. Ne snad, že by byl Alastair hloupý – Elodie sebou trhla, když se přistihla, jak se v duchu přeřekla –, jen byl úplně jiný než Pippa. Elodie litovala své předchozí úsečnosti a dopustila se jisté neloajálnosti, aby kamarádce dopřála pocit malého vítězství.

„Je spokojený, že se iniciativy chopila jeho máti.“ Pippa se ušklíbla. „A tvůj táta?“

„Znáš ho přece. Je šťastný, když jsem šťastná já.“

„A jsi?“

Elodie na ni zpříma pohlédla.

„Oukej, oukej. Jsi šťastná.“

„Dal mi ty nahrávky.“

„Takže je s nápadem srozuměný?“

„Vypadá to tak. Moc toho nenamluví. Podle mě souhlasí s Penelope, že to bude, jako kdyby tam byla.“

„Ty máš taky ten pocit?“

Elodie nechtěla toto téma rozebírat. „Nějakou hudbu mít musíme,“ odpověděla vyhýbavě, „a přímo se nabízí, aby to zůstalo v rodině.“ Pippa se zatvářila, jako kdyby chtěla něco dodat, ale Elodie pokračovala jako první. „Řekla jsem ti někdy, že se naši museli brát? Svatbu měli v červenci a já se narodila v listopadu.“

„Malý černý pasažér.“

„Znáš můj vztah k oslavám. Na každé párty se snažím někde schovat.“

Pippa se usmála. „Uvědomuješ si, že téhle se budeš muset zúčastnit? Svatební hosté budou očekávat, že tě uvidí.“

„Když je řeč o hostech, myslíš, že bys mi mohla prokázat nesmírnou laskavost a potvrdit, že přijdeš? Písemně?“

„Cože? Poslat to poštou? S razítkem a tak dále?“

„Zřejmě je to důležité.“

„No, když je to důležité…“

„Je. A já ze spolehlivých zdrojů vím, že moji přátelé a příbuzní jisté zvyklosti bojkotují. Jako další je na mém seznamu Tip.“

„Tip! Jak se má?“

„Zítra se u něho zastavím. Nechtěla bys jít se mnou?“

Pippa zklamaně nakrčila nos. „Mám párty v jedné galerii. Když už je o tom řeč…“ Zamávala na servírku a vytáhla z peněženky desetilibrovku. Zatímco čekala na účet, ukázala na fotografii, která ležela vedle Elodiina prázdného šálku. „Potřebuju kopii, abych mohla promýšlet tvoje šaty.“

V Elodie se opět zvedl podivný majetnický pud. „Nemůžu ti ji půjčit!“

„Jasně že ne. Vyfotím si ji do mobilu.“ Uchopila stříbrný rámeček a natočila ho tak, aby na něj nedopadal její stín.

Elodie byla jako na jehlách, a jakmile byla kamarádka hotová, zabalila podobiznu do utěrky.

„Víš co?“ vyhrkla Pippa, zatímco pozorně studovala displej mobilu.

„Dám to posoudit Caroline. Psala dizertačku o Julii Margaret Cameronové a Adele Bernardové. Vsadím se, že nám řekne něco o modelce, třeba bude dokonce vědět, kdo to byl i kdo ji vyfotil.“

Caroline, Pippina profesorka na umělecké škole, byla filmařka a fotografka uznávaná pro schopnost zachytit okamžiky krásy tam, kde by je nikdo nečekal. Její snímky byly divoké a vyzývavé, se spoustou bizarních stromů a budov i tesklivých krajin. Bylo jí kolem šedesátky a vyznačovala se drobnými rychlými pohyby a energií ženy o mnoho let mladší. Vlastní děti neměla a zdálo se, že v Pippě vidí tak trochu svou dceru. Nápadné stříbrné vlasy nosila zastřižené po lopatky a byla typem ženy, jejíž klidná sebedůvěra a schopnost být za všech okolností sama sebou způsobovaly, že se Elodie vedle ní cítila nesvá, když se s ní několikrát setkala ve společnosti.

„Ne,“ odporovala rychle. „Prosím tě, nedělej to.“

„Proč ne?“

„Já jenom…“ Neměla jak vysvětlit, že fotografie byla pouze její, ale už není, aniž by to znělo malicherně, a jak si přiznala, i pošetile. „Chtěla jsem jenom říct, že není třeba Caroline obtěžovat. Má tolik práce…“

„Děláš si legraci? Bude mít radost.“

Elodie se zmohla na chabý úsměv a přesvědčovala se, že bude užitečné znát Carolinin názor. Nepříjemné osobní emoce musely jít stranou, k její práci patřilo dozvědět se o fotografii a skicáři co nejvíc. A jestliže spojitost s Radcliffem odhalí nové informace o Jamesi Strattonovi, bude to veliký přínos pro archiv. Nové informace o známých osobnostech viktoriánské éry nevyplavou na povrch často.

5

Elodie šla zpátky pěšky dlouhou oklikou přes Lamb’s Conduit Street, protože bylo krásně a protože jí průčelí obchodu Persephone připomínající šedomodrou bonboniéru vždycky zvedlo náladu. Zaskočila dovnitř – síla zvyku – a právě listovala válečnými deníky Very Hodgsonové a nasávala swingovou hudbu třicátých let dvacátého století, když jí zazvonil mobil.

Volala znovu Penelope a Elodie okamžitě propadla panice. Vyběhla z knihkupectví a spěchala nejkratší cestou přes Theobalds

Road, High Holborn a Lincoln’s Inn Fields. Když míjela Královský soudní dvůr, ještě zrychlila, bez rozhlédnutí přešla za autobusem na druhý chodník a po Strandu už málem klusala.

Než by se vrátila rovnou do práce, kde by panu Pendletonovi při náladě, jakou právě měl, činilo náramné potěšení přistihnout některého z podřízených při soukromém telefonátu, proklouzla dlážděnou uličkou k řece a u Victoria Embankment si našla lavičku hned vedle mola.

Vylovila blok a nalistovala stránku, kam si poznamenala číslo na recepci svatebního areálu v Gloucestershiru. Vyťukala ho a domluvila si prohlídku na příští víkend. Neposkytla svému odhodlání čas vychladnout, zavolala Penelopě, omluvila se, že jí nebrala telefon, a podala jí hlášení o pokroku, kterého dosáhla ve věci místa obřadu, závoje, šatů a videonahrávek.

Zavěsila a ještě několik minut zůstala sedět. Penelope byla velice potěšená, když Elodie mluvila o kufru s matčinými nahrávkami, který má teď u sebe, a navrhla, aby při obřadu nepustili jenom jedno video, na němž Elodiina matka hraje na violoncello, ale na závěr přidali druhé. Elodie slíbila, že vybere tři záznamy, aby se na ně mohly společně podívat a rozhodnout. „Raději pět,“ požádala Penelope.

„Pro všechny případy.“

A tak měla Elodie na víkend program.

Od mola odrazila loď, která vezla turisty na Greenwich, a muž s baseballovou čapkou zdobenou hvězdami a pruhy namířil fotoaparát na Kleopatřin obelisk. Hejno kachen se slétlo k uvolněnému místu a přistálo na zčeřené hladině.

Za přídí se táhla brázda, vlny omývaly břeh odhalený odlivem a naplňovaly vzduch pachem bahna a slané vody. Elodie si vzpomněla na popis takzvaného Velkého zápachu z roku 1858 v deníku Jamese Strattona. Lidé si tenkrát neuvědomovali, jak hrozně město smrdí. Ulice byly pokryté zvířecími výkaly, odpadky všeho druhu, shnilou zeleninou a vnitřnostmi poražených dobytčat. To všechno a ještě mnoho dalších nečistot si našlo cestu do Temže.

V létě roku 1858 byl zápach, který vycházel z vody, údajně tak odporný, že byl uzavřen Westminsterský palác, a kdo si to mohl dovolit, odjel z Londýna. Neúnosný stav inspiroval mladého Jamese Strattona k založení Výboru pro vyčištění Londýna. Dokonce v roce 1862 publikoval článek s titulkem Stavitel, v němž vyzýval k pokroku. V archivech se dochovaly dopisy mezi Strattonem a sirem Josephem Bazalgettem, jehož kanalizační systém byl jedním z velkých triumfů viktoriánské Anglie, protože odvedl výkaly ze zastavěného středu města. Nejenže se zmírnil zápach, ale výrazně se snížil i výskyt chorob způsobených znečištěnou vodou.

Úvahy o Strattonovi Elodie připomněly, že je zaměstnaná a má práci, které by se měla věnovat. Spěchala zpátky popoháněná vědomím, že na schůzku s Pippou odešla před dlouhou dobou, a ulevilo se jí, když při příchodu do archivu zjistila, že pan Pendleton byl odvolán pryč a že se po zbytek dne v kanceláři neukáže.

♦

Elodie byla pevně rozhodnutá vytěžit ze znovunabyté výkonnosti maximum a celé odpoledne pilně katalogizovala zbývající předměty ze zapomenuté archivní krabice. Čím dřív budou roztříděné a zapsané, tím líp.

Ze všeho nejdřív pátrala v databázi po jméně Radcliffe a překvapilo ji, když výsledkem byly dva odkazy. Jedním z prvních úkolů, kterými ji po nástupu do archivu pověřili, byla digitalizace kartotéky. Byla hrdá na svou fotografickou paměť, měla v ní uložené všechny osoby a místa, jež znal James Stratton, ale teď si nedokázala vybavit, že by někdy předtím narazila na jméno Radcliffe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodinářova dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.