Pokání mrtvých

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Peter Tremayne

Pokání mrtvých – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

HISTORICKÁ DETEKTIVKA

Pro Jonathana a Helen Peppiattovy

a samozřejmě i pro George a Connii

Si enim nocui aut dignum morte aliquid feci
non recuso mori si vero nihil est eorum quae hii accusant me nemo potest me illis donare …

Jestliže jsem vinen a spáchal jsem něco,
za co si zasloužím smrt, nezdráhám se zemřít. Není-li však pravda, z čeho mě tito žalobci obviňují, nikdo mě jim nemůže vydat.

Skutky apoštolů 25,11,

Vulgata,
latinský překlad Jeronýmův
ze 4. století

Autorská poznámka

Následující dobrodružství se odehrává v měsíci, jemuž se ve staré irštině říkalo Meithem, „prostřední měsíc“. Bylo to období letního slunovratu a dnes ten měsíc nazýváme červen. Píše se rok 671 po Kristu.

Příběh chronologicky navazuje na události popsané v knize Druhá smrt. Ačkoliv i tento Fidelmin případ tvoří samostatné dobrodružství, někteří čtenáři si nad jeho stránkami snad vzpomenou na ponurou zem náležející lidu Uí Fidgente, popsanou v knize Vykoupení krví, a spolu s ní poznají i mnoho postav figurujících tamtéž. Některé z nich se objevily již v díle Ďáblova pečeť.

Dún Eochair Mháigh, „pevnost na hranici An Mháigh“ – v dnešní době poangličtělé v podobě řeky Maigue –, byla hlavní pevností vládce Donennacha z lidu Uí Fidgente. Dnes se to místo nazývá Bruree, což pochází z výrazu Bru Rí – královský dům – v jihovýchodní části hrabství Limerick. Dostalo to jméno proto, že se o něm traduje, že tam kdysi bývalo sídelní město králů Mumanu, dnešního Munsteru. Příslušníci klanu Uí Fidgente o sobě tvrdili, že jejich předkem je Cormac Cas, bratr Eóghana Móra, zakladatele eóghanachtské dynastie. Také prohlašovali, že Cormac Cas byl Eóghanův starší bratr, a sami sebe tudíž nazývali Dál gCais – potomci Casovi – a z toho důvodu si dělali nároky na mumanský královský stolec.

V průběhu mnoha staletí spolu Uí Fidgente a Eóghanachtové neustále soupeřili, ale teprve v roce 963 po Kristu je v kronikách zaznamenáno, že se Mathgamainovi mac Cennétigovi (zemř. 976) z rodu Dál gCais podařilo vytlačit z mumanského trůnu Donnchada mac Cellacháina z rodu Eóghanachtů. V průběhu jediné generace se třetímu králi z rodu Dál gCais, Bríanu Bóruma mac Cennétigovi (zemř. 1014) podařilo v ambicích svého rodu udělat ještě významnější krok, když zbavil vlády i dynastii Uí Néillů a stal se sám Nejvyšším králem Irska. V roce 1005 Brían, který je dnes převážně znám jako Brian Boru, prohlásil za hlavní sídlo irského křesťanství Armagh, který nahradil dřívější Imleach (Emly). Tento král se proslavil také porážkou vikingů u Clontarfu, ačkoliv sám po vítězné bitvě padl rukou jednoho z ustupujících vojáků.

Necelých sedmdesát mil od Dún Eochair Mháigh leží Sliabh Luachra, Rákosové hory. Ve skutečnosti jde o pásmo kopců sahajících do výše zhruba patnácti set stop, mezi nimiž je sedm úzkých údolí. Ta oblast je plná mokřadů a nebezpečných bažin porostlých rákosím, obklopená neproniknutelnými lesy, v níž se najde jen málo obdělavatelné půdy, jež by mohla uživit tamní nepočetné obyvatelstvo. Ve starých dobách se ony vrchy tyčily nad okolní krajinou jako nedobytná přírodní pevnost, která přitahovala osoby prchající před zákonem a jíž vládli nelítostní loupeživí náčelníci. Ve Fidelminých dobách se tomu kraji bylo lépe vyhnout. Nejkrutější z oněch náčelníků si říkali „králové z Luachry“ a spolu se svými kumpány pořádali nájezdy do okolní krajiny, při níž přepadávali tamní obyvatele, obírali je o majetek a vynucovali si od nich placení dávek. I dnes je to místo nesmírně krásné, ale má velice pohnutou historii, v níž se lidé žijící v kopcích museli neustále obávat o holý život.

Čtenáře snad také zaujme, že ačkoliv se vznik penitenciálů, kajícných knih, obecně připisuje irským církevním otcům, ve skutečnosti jsou autory těchto pravidel „pouštní otcové,“ asketové z východních církví. Jedním z nich byl i Jan Kassián v pátém století. Pocházel z Edessy v Mezopotámii. Mnoho irských duchovních, kupříkladu Finnian, Cummian a Colmcille, doporučované a často brutální tresty pouštních otců přejali. A teprve na pařížském koncilu v roce 829, vedeném orleánským biskupem Jonasem (760–843), byly penitenciály jako příručka zavrženy a knihy, jež tyto rady obsahovaly, měly být spáleny. Biskup Jonas se proslavil také tím, že podporoval názor, že francký císař má mít v právních otázkách svrchovanost nad biskupy francké církve – což byl výnos, jejž se někteří klerikové ve starém Irsku pokoušeli zvrátit.

Hlavní postavy

Sestra Fidelma z Cashelu, dálaigh neboli advokátka soudního dvora v Irsku sedmého století

Bratr Eadulf ze Seaxmund’s Ham v Zemi jižního lidu, její společník

V Cashelu

Colgú, král Mumanu a Fidelmin bratr

Enda, bojovník z družiny Nasc Niadh, králův tělesný strážce

Na cestě do země lidu Uí Fidgente

Ciarnat, služebná v Dún Eochair Mháigh

Conrí, vojevůdce lidu Uí Fidgente

Socht, jeho pobočník

V Dún Eochair Mháigh

Donennach, vládce lidu Uí Fidgente

Brehon Faolchair, jeho vrchní soudce

Airmid, Donennachova sestra a dvorní lékařka

Ceit, cenn-feadhna neboli velitel Donennachových palácových stráží

Lachtna, strážný

Gormán, velitel tělesných stráží mumanského krále

Aibell, Gormánova žena

Étromma, Ciarnatina matka

Duchovní v pevnosti a v Nechtině společenství

Opat Nannid, opat z Mungairitu

Bratr Cuineáin, réchtaire neboli správce Mungairitu

Převor Cuán, airsecnap neboli zástupce opata z Imleachu

Bratr Tuamán, réchtaire neboli správce opata z Imleachu

Bratr Mac Raith, písař z Imleachu

Bratr Máel Anfaid, písař z Imleachu

Bratr Éladach, aistreóir neboli dveřník Nechtina ‚opatství‘

Marban, stavitel mlýnů a Aibellin strýc

Deogaire ze Sliabh Luachra, náčelník lidu Luachair Deaghaidh

Kapitola první

Voda byla temná, klidná a překvapivě teplá. Její mírný proud, který na těle cítil, ho ukolébával ke spánku. Mladý voják plul líně na hladině laskajícího toku a plně se odevzdával jeho vůli.

Jeho natažených prstů se dotkly něžné ruce, a vedle sebe uviděl nejasnou postavu své matky, jež mu plula po boku. Usmívala se na něho a to ho konejšilo. Na druhé straně byla štíhlá přitažlivá postava dívky, kvůli níž odešel z Cashelu, aby ji hledal. Aby ji hledal? Nad tou větou se zarazil. Kam ji šel hledat? Kde to vlastně je? Ale na tom nezáleží. Mírný proud ho unášel s sebou. Nechtěl už přemítat o žádných dalších otázkách.

A z hlubin mysli k němu náhle probleskla jakási vzpomínka. Rozrušila ho. Cítil, že by měl něco udělat – cosi naléhavého – neměl by tu jen tak líně odpočívat. Ale kde to vlastně je – a co že to má udělat? Měl přece něco důležitého vyřídit – předat jakési varování… Ale o jaké varování jde?

Obrátil se k usmívající tváři dívky, jež plula vedle něho. Její výraz byl svůdný, lákala ho k sobě blíž a blíž… a náhle se její obličej rozplynul a změnil v rozkládající se zkrvavené rysy osoby, již znal před nesmírně dávnou dobou. Jako ve snách si vybavoval, že dotyčná byla zavražděna a že z oné vraždy obvinili jeho. Jen Fidelma z Cashelu věřila v jeho nevinu. On totiž té ženě neublížil.

Ano, to je ono! Vražda! Musí varovat Cashel – musí varovat Fidelmu z Cashelu. Ale před čím?

Jakmile se mu tu zapomenutou myšlenku podařilo vylákat na hranici vědomí, uvědomil si, že mu k uším doléhají jakési vzdálené zvuky, hrubé mužské hlasy. Pokusil se je nevnímat, ale hlasy stále sílily, byly čím dál hlučnější a blížily se k němu. V tu chvíli také pocítil dole na krku pronikavou bodavou bolest. Vzápětí se mu rozbušilo ve spáncích. Zaúpěl a silně vnímal, že má v ústech suchý a nepříjemný pocit.

Za malý okamžik poté pochopil další – že má tvář přimáčknutou k tvrdé prkenné podlaze. Jednu ruku měl napřaženou před sebou. Křik někde poblíž neustal, ale nesrozumitelná změť hlasů se nyní začínala oddělovat do jednotlivých slov.

„Vrahu! Odporný vrahu! Tys ho zabil!“

Gormán znovu zamrkal a teprve v tu chvíli se plně vynořil z konejšivé náruče vod, kterými ho dosud obestírala jeho mysl. Nad ním stál muž v řeholním rouchu a křičel na něho. Za stojící postavou viděl hromádku šatstva – ne, bylo to lidské tělo; tělo zbrocené krví.

Gormán se pokusil mírně nadzvednout. V té chvíli mu prsty zabloudily na střenku dýky ležící opodál. Když se pohnul, bolest za krkem zesílila – bylo to, jako by za ním někdo stál a tlačil mu do šíje špičkou meče.

Gormán znovu zaúpěl a ze všech sil se snažil vzpamatovat. Kde to je? Na nic si nevzpomínal, a ten mnich nad ním pořád stál a nepřestával křičet.

„Vrahu!“

Gormán si přejel okoralé rty stejně suchým jazykem.

„Kde to jsem?“ vypravil ze sebe s námahou.

„Kde to jsi?“ Hlas řeholníka tyčícího se nad ním zněl zlostně a nemilosrdně. „Ty, vojáku, jsi na cestě do pekel!“

***

Colgú, král mumanský, se prudce zarazil uprostřed kroku. Dosud neklidně přecházel po své soukromé komnatě, čelo ustaraně svraštělé a obličej stažený do chmurného výrazu, který se příčil jeho veselé a milé povaze. Když se ozvalo zaklepání na dveře, Colgú na místě ztuhl a napřímil se mírně v ramenou. Klepání se ozvalo znovu, ale nežli stačil odpovědět, dveře se otevřely.

Do komnaty vešla jeho sestra, Fidelma z Cashelu, a dveře za sebou zase zavřela.

„Poslals pro mne?“ zeptala se ho a jejím zelenomodrým očím neušlo, jak se bratr tváří úzkostně, ačkoliv se pokoušel nedat to na sobě znát. „Jak vidím, z Dún Eochair Mháigh k tobě doputovaly špatné zprávy.“

Colgú sebou poplašeně trhl. Odhrnul si z čela pramen sytě rudých vlasů – stejných, jaké měla jeho sestra –, a se zlostí v hlase se zeptal: „Tak ten posel už s tebou hovořil? Výslovně jsem mu zakázal, aby se o tom komukoliv byť jen zmínil. Nechám ho potrestat –“

„Ale no tak, bratře,“ přerušila ho Fidelma klidným tónem. „Nic mi neřekl, ale já si lecčeho všimla. Viděla jsem, že sem dorazil posel pod korouhví vládce Uí Fidgente a žádal o bezodkladnou audienci u tebe. Poté, cos s ním promluvil, jsi nechal poslat pro mě. A teď tě tu nacházím zachmuřeného, jako by na tobě ležela veškerá tíha světa. Jak jinak bych si to měla vysvětlit, nežli že ti onen posel přinesl špatné zprávy, a sice od vládce lidu Uí Fidgente, který podle posledních zvěstí právě pobývá ve své pevnosti v Dún Eochair Mháigh?“

Colgú se na okamžik zarazil, a potom z výšky usedl do opodál stojícího křesla. Všechno se pokaždé zdálo tak jasné, když mu to sestra vysvětlila. Pokynul jí, aby usedla naproti němu.

„Ano, jsou to opravdu prachšpatné zprávy,“ připustil potom ponurým hlasem. Obrátil se k malému odkládacímu stolku po straně a nalil si do poháru poctivou míru z hliněného džbánu. Fidelma s nespokojeností postřehla, že jde o cormu, poměrně silnou pálenku. To se jejímu bratrovi nepodobalo, aby si dopřával opojných nápojů ještě předtím, nežli slunce dosáhne nadhlavníku. Colgú beze slova naznačil rukou směr ke džbánu, jako by Fidelmě také nabízel, ale ta jen zavrtěla hlavou.

„Bude nejlepší, když mi tu špatnou zprávu bez otálení vyjevíš,“ vyzvala ho a sledovala, jak bratr polyká další doušek silného nápoje.

Colgúovy modré oči s ustaraným výrazem se setkaly se zkoumavým sestřiným pohledem; král si zhluboka povzdychl. „Ségdae byl zavražděn.“

Fidelma na něho němě zírala, jako by ta slova sice slyšela, ale nechápala jejich význam.

Ségdae byl opat imleašský, comarb neboli následovník blahoslaveného Ailbeho, vrchní biskup mumanský a nejvyšší duchovní poradce jejího bratra, krále Mumanu. Fidelmě s Colgúem připadalo, že ho znají celý život. Do úřadu opata byl zvolen po smrti svého předchůdce, opata Conainga, přesně před deseti lety. Působil jako poradce Cathala, jejich bratrance, když seděl na mumanském trůnu on, a když se králem stal Colgú, byl Ségdae poradcem jemu. Starý opat se stal pilířem stability nejen církve, ale i celého království.

Fidelmě se v hlavě začala rojit celá hejna otázek, která pro tu chvíli zaplašila zármutek.

„Zavražděn, říkáš? Kdo to spáchal, kde a kdy? A proč nám tu zprávu přinesl právě posel lidu Uí Fidgente?“

„Ségdae byl právě na cestě, aby prohovořil jakési církevní otázky s kleriky rodu Uí Fidgente. Jelikož jsme s náčelníkem Donennachem uzavřeli příměří, abychom učinili přítrž těm nekonečným střetům mezi našimi klany, i opat došel k závěru, že by měl této příležitosti využít a pokusit se nastolit přátelské vztahy s církevními hodnostáři onoho rodu, a tak se za tím účelem vypravil na koncil do Donennachovy pevnosti.“

Lid Uí Fidgente byl odvěkým nepřítelem rodu Eóghanachtů, jeho příslušníci tvrdili, že mají na mumanský trůn stejné právo jako Eóghanachtové. V posledních letech několikrát došlo k otevřeným válečným střetům mezi oběma klany, a také k několika pokusům o spiknutí proti králi. Uplynulo sotva půl roku od chvíle, kdy se Fidelmě podařilo odhalit a překazit další intriky Uí Fidgente namířené proti králi a dokázala mezi Colgúem a vládcem znepřáteleného rodu vyjednat mír.

„Takže Ségdae byl zavražděn na území lidu Uí Fidgente?“

„Došlo k tomu přímo v Donennachově pevnosti,“ přisvědčil její bratr.

„A jak se to stalo? Jak přišel o život?“ naléhala Fidelma dále.

„Tomu poslovi mnoho podrobností známo nebylo. Jen mi sdělil, že k vraždě došlo před několika dny a že ho jeho pán Donennach bez okolků vyslal, aby nám tu zprávu donesl. Opat Ségdae byl napaden a zavražděn v komnatě, ve které jej v Donennachově pevnosti ubytovali. Viníka okamžitě odhalili a zajali. Předvedli ho před tamního vládce a jeho vrchního brehona. Předložili jim známá fakta a o vině onoho pachatele prý nebylo sebemenších pochyb.“

„A kdo tím vrahem je? Jaký měl k vraždě Ségdaea důvod? Šlo snad o nějakou mstu sahající ještě do doby, kdy mezi našimi rody vládlo nepřátelství?“

Colgú zavrtěl nespokojeně hlavou. „Jak už jsem řekl, podrobností je mi známo poskrovnu. Od onoho posla už jsem se toho víc nedozvěděl, ačkoliv jsem se nemohl zbavit dojmu, že toho ví daleko více, nežli mi sděluje. Pán Donennach mi vzkazuje, abych se svým vrchním brehonem bez meškání vyrazil na cestu do jeho pevnosti. Prý se obává, co by mohlo následovat, až se všeobecně rozkřikne, že je Ségdaeův vrah tím činem skutečně vinen.“

Fidelma se zamračila. „A to má znamenat co?“ ptala se nechápavě.

„Opatova vražda prý mezi duchovními lidu Uí Fidgente způsobila učiněný poprask. Donennachův vyslanec tvrdil, že se klerikové dožadují jakési rituální popravy viníka, prý podle zásad oněch nových penitenciálů, které na náš ostrov byly přineseny z Říma. Mnozí zdejší řeholníci se k nim začínají přiklánět, místo aby se řídili našimi tradičními zákony, nejspíše z toho důvodu, aby se mohli prohlásit za nezávislé na nás ostatních. Prý tvrdí, že vražda osoby Ségdaeova postavení si zasluhuje nejpřísnější trest, který je v těch nových církevních pravidlech popsán.“

Fidelma jen stěží potlačila povzdech. „Na jednu stranu s nimi částečně souhlasím,“ prohlásila. „Je těžké zachovat si nestrannost, když jde o vraždu tak vzácného a moudrého muže, jakým byl Ségdae. Navíc pro nás byl něco jako vlídný strýček.“

„Je to tak,“ přitakal její bratr. „Ale nesváry mezi přívrženci nového římského práva a těmi, kteří by rádi zachovali věrnost našim starým místním zákonům, by se tím ještě přiživily, byl by to další klín do jednoty naší společnosti. Přísahal jsem, že budu bránit a podporovat naše tradiční právo, stejně jako jsi to slíbila ty. Rozpory mezi římskou a irskou větví církve náš lid rozdělují na dva tábory a ohrožují jednolitost země. Opat Ségdae, jak je ti ostatně dobře známo, byl spolu s mnoha dalšími duchovními osobami neochvějným zastáncem našich starých zákonů; zákonů, jež náš lid začal tvořit již v době před počátkem času. On by byl první, kdo by nás nabádal, abychom se tradičního práva věrně drželi. Obávám se, že tohoto případu Uí Fidgente opět využijí k tomu, aby se pokusili vymanit z područí cashelské nadvlády.“

„Ach tak,“ pronesla Fidelma zamyšleně. „A jak si tedy Donennach představuje, že máš v tom případu zasáhnout, když podle tvých vlastních slov už spolu se svým brehonem došel k nezvratnému závěru, že zajatý pachatel je Ségdaeovou vraždou vinen?“

„Žádá mě naléhavě, abych se bez prodlení spolu se svým vrchním brehonem vydal do jeho paláce, abychom si na vlastní uši vyslechli, jak se to s oním případem má, a společně se poradili, jak zkrotit a ukonejšit jeho církevní poradce.“

Fidelma se zatvářila nanejvýš podezíravě. „Lidu Uí Fidgente je těžko důvěřovat, i jejich vládci Donennachovi, ačkoliv se sám velice zasadil o uzavření příměří mezi našimi klany. Nedoporučovala bych ti rozjet se do jejich země, ani nějak jinak na jejich výzvu odpovídat, dokud nebudeme vědět více.“

Colgú si znovu dolil cormu. „Opat Ségdae byl v takových církevních otázkách mým hlavním rádcem. Vzhledem k tomu je tedy žádoucí, aby mi spolu s mým vrchním brehonem předložili veškerá známá fakta a my společně jsme pak mohli posoudit vinu osoby z toho činu obžalované a vyjádřit se k výnosu soudce lidu Uí Fidgente. Pán Donennach a já jakožto král musíme v tom případu zastávat stejný názor, případný rozkol by totiž mohl opět zasít sémě sváru mezi naše dva rody.“

Fidelma se na bratra pozorně zadívala. „Zdá se mi to, Colgú, nebo ve tvých slovech skutečně slyším nevyslovené ,ale‘?“

„Jak jistě víš, můj vrchní brehon Aillín je právě na cestě za Nejvyšším králem v Taře,“ připomenul jí Colgú. „Z čehož tedy plyne, že bych se do země lidu Uí Fidgente měl rozjet sám.“

„Sám? Vezmi si s sebou přece cath, prapor svých bojovníků Nasc Niadh!“

„To by se dalo vykládat jako útočné gesto,“ namítl Colgú. Na okamžik se zarazil, potom pokračoval: „Pro tuto chvíli jsem se rozhodl v Cashelu setrvat. A proto jsem nechal poslat pro tebe.“

Fidelma si nejistě poposedla. „Nevím, kam tím míříš,“ řekla, ale ve skutečnosti začínala tušit, odkud vítr vane.

„Ty jsi mou osobní poradkyní ve věcech práva. Proto bych chtěl požádat tebe, aby ses vypravila do Dún Eochair Mháigh v zastoupení jak mém, tak mého vrchního brehona, a abys tam prověřila vše, co se toho případu týká.“

Fidelma se začala okamžitě ohrazovat. „I kdybych snad jednala z tvého osobního pověření, totéž rozhodně nemohu prohlásit o tvém vrchním brehonovi. A uvědom si, že by se jistě dalo snadno namítnout, že mám osobní zájem na potrestání člověka, jenž byl obžalován z vraždy osoby mně tak blízké, jako byl opat Ségdae. Je všeobecně známo, že to byl můj přítel a rádce.“

Colgú pozvedl ruku, aby zarazil příval jejích protestů. „Totéž by se přece dalo prohlásit i o mně. Už jsem se pevně rozhodl, sestro. Musíš mne v té záležitosti zastoupit, jako už jsi to udělala tolikrát. Hodí se, abys za Donennachem jela ty, neboť jsi v Cashelu nejzběhlejší právnička…“ Pak mu přes tvář přelétl krátký lišácký úsměv. „Tedy v nepřítomnosti brehona Aillína. Zjisti vše, co se dá. A vezmi si s sebou Eadulfa, to se rozumí. A snad by bylo záhodno, aby s vámi jel i Enda, bude vám dělat doprovod a ochrání vás. Připadá mi, že po těch posledních dobrodružstvích ve vaší společnosti ho nyní poslání prostého palácového strážce poněkud nudí.“

„Máme se do země Uí Fidgente rozjet s jediným vojákem po boku?“ zeptala se Fidelma a ani se nepokoušela zastřít své pochyby.

„Nejednou už ses vydala do nebezpečí, a vždy ses vrátila v plné síle,“ připomněl jí bratr. „A krom toho už jsem zmiňoval, že kdyby ses rozjela do země Uí Fidgente v doprovodu více vojáků, dalo by se to vykládat v náš neprospěch – podobně jako kdybych se v čele praporu svých vojáků do toho kraje vydal já. V současné době si nemůžeme dovolit dát tamnímu klanu záminku k jakýmkoliv mylným výkladům našich činů.“

„Podal už někdo správci imleašského kláštera zprávu o opatově skonu?“ zeptala se Fidelma a změnila tím směr hovoru.

„Posel od Donennacha se tam včera zastavil cestou sem do Cashelu. Podle všeho Ségdaea jeho zástupce, airsecnap, i jeho klášterní správce doprovázeli do Dún Eochair Mháigh, a v době vraždy tam tedy pobývali spolu s ním.“

„Vím, že bratr Madagan upadl v nemilost, když k nám dorazila deputace z Canterbury, ale nevzpomínám si na jméno nového klášterního správce. Vybavuji si, že je to vysoký svalnatý muž, který by se na první pohled lépe hodil k poslání gleccaidea, zápasníka, nežli k řeholnímu životu. A také mám jasně před očima jeho sebevědomé až namyšlené vystupování.“

Colgúa její popis zřejmě pobavil. „To bratra Tuamána dost věrně vystihuje. Ano, právě on se stal novým rechtairem, správcem imleašského opatství. A opatův zástupce se jmenuje Cuán. Pokud se nemýlím, rád se nechává oslovovat latinským titulem praepositus, převor. I on byl do svého úřadu uveden teprve nedávno, ale já jsem se s ním osobně nikdy nesetkal.“

„To je zvláštní. Za obvyklých okolností bych čekala, že ho sem Ségdae přivede, aby nám jej představil. Takže převor Cuán… není to snad nějaký vzdálený příbuzný, jehož neznáme?“

Oba dobře věděli, že v mnoha irských opatstvích používali k volbě nových církevních hodnostářů stejný systém, jaký se uplatňoval při výběru klanových náčelníků, vládců, provinčních králů i samotného Nejvyššího krále. Všichni byli vybíráni prostřednictvím hlasování, ale uchazeč musel zároveň být hoden úřadu, o nějž usiloval, a musel pro něj mít náležité schopnosti. Krom toho musel pocházet z rodové linie opata, přesněji řečeno z mužské větve rodu po dobu tří generací. Proto se často stávalo, že syn se stal po svém otci opatem nebo biskupem nějakého kraje. Bylo tomu tak z toho důvodu, že opat, jenž byl v církvi Pěti království Irska nadřazen úřadu biskupa, většinou příbuzensky náležel ke královské linii a na členy jeho opatství se pohlíželo jako na jeho fine neboli rodinu. Z toho důvodu bylo opatovou derbhfine, rodovou radou, jeho církevní společenství, které mělo v otázkách volby stejnou funkci jako derbhfine náčelníka, nižšího klanového vládce či samotného krále.

Opatové z Imleachu byli spříznění s královským rodem z Cashelu, s Eóghanachty. Sto let před Sédgaem byl za prvního imleašského opata zvolen Fergus Scandal, jenž se později stal i mumanským králem. Nebyl prvním ani posledním, kdo zastával oba nejvyšší úřady v zemi. Ačkoliv celibát nebyl podmínkou, aby uchazeč mohl zaujmout vysoké církevní postavení, v Římě začínala tato otázka získávat na palčivosti, neboť tam čím dál častěji řešili potíže ohledně dědictví. Necelých sto let předtím papež Pelagius II. nechal vyhlásit, že ženatí klerikové nesmějí svým synům odkázat majetek, jehož nabyli v průběhu svého působení jakožto duchovní pastýři.

Colgú se na sestru zadíval. „Naši genealogové žádnou vazbu mezi jeho a naším rodem nenalezli a poněkud mne znepokojuje, že se sem Ségdae nevypravil, aby se s námi o jeho uvedení do úřadu poradil. Všechno se to zběhlo v nevhodnou dobu. Měli jsme se s tím Cuánem seznámit a zjistit něco o jeho rodině a vzdělání, nežli ho Ségdae s sebou vzal do země Uí Fidgente na setkání s tamními duchovními. Já o tom muži zhola nic nevím. Co když nyní čeká, že bude bez otázek povýšen do úřadu opata imleašského?“

„Ségdaeovo společenství by si ho jistě nezvolilo za airsecnapa, převora, kdyby neměl náležité vzdělání,“ namítla Fidelma. „Neumím si představit, že by si ho Sédgae vybral za svého zástupce, kdyby ten člověk neměl potřebné schopnosti.“

Její bratr jen pokrčil rameny. „Ať tak či tak, jméno Cuán je v našich krajích velice obvyklé. Nedá se z toho vůbec určit, odkud by mohl pocházet.“

„Inu, já se s ním přece zanedlouho setkám v Donennachově pevnosti a tam budu mít jistě příležitost o něm zjistit více. Nezbývá než doufat, že převor Cuán nezastává podobné názory jako klerikové Uí Fidgente a nebude se pokoušet prosadit myšlenku, že je třeba Ségdaeova vraha bez milosti popravit.“

„Ano. Nedovedu si představit, že by si Ségdae za pobočníka zvolil někoho, kdo si vzal za svá taková podivná pravidla jako někteří z těch duchovních,“ přisvědčil její bratr.

Vážně se na něho zadívala. „Doslechla jsem se, že v mnoha klášterech k těmto otázkám začínají přistupovat téměř fanaticky. Tvrdí, že nová víra nám dovoluje mrzačit a popravovat provinilce. Takovéto kruté tresty se prosazují čím dál častěji, většinou po intervenci opata či biskupa, který přijal nové myšlenky přicházející sem z východu.“

„To se ale přece zcela příčí samotným základům našeho práva. Sama víš lépe než většina z nás, že vliv oněch zhoubných penitenciálů rok od roku roste,“ pronesl Colgú těžkomyslně. „A na vlastní oči ses už nejednou přesvědčila, jaké nesváry zde jejich vinou vznikají, a to nejen v naší zemi, ale v celých Pěti královstvích.“

„Bratře, pokud se Uí Fidgente záměrně nerozhodnou zničit mír, který jsme s nimi uzavřeli, brehonské zákony jsou stále nejvyšší autoritou, o tom nesmí být sporu.“

„Je to vskutku neradostné – nejenže se nyní musíme vyrovnat se ztrátou dobrého přítele a věrného rádce, ale zároveň se ukazuje, že jeho smrt by mohla naše království uvrhnout do nepokojů a rozbrojů,“ povzdychl si Colgú. „Tak už rozumíš, proč je tak důležité, aby ses vypravila do pevnosti vládce lidu Uí Fidgente?“

„Jinými slovy mne žádáš, abych na místě prověřila okolnosti, jež provázely vraždu nebohého Ségdaea. Chceš, aby ti podala zprávu o pachateli, abych posoudila, zda byl soud s ním spravedlivý, abych zároveň nějak zařídila, že mezi duchovními zastávajícími opačné názory nevypukne otevřený konflikt, abych se postarala o to, že se přestane hovořit o popravě provinilce, a abych duchovní lidu Uí Fidgente přinutila, aby se znovu začali řídit brehonskými zákony.“ Na ta slova se Fidelma křivě pousmála. „Přeješ si, bratře, ještě něco dalšího?“

Krále Colgú ale její pichlavý dotaz podle všeho nepobavil a jen mrzutě prohlásil: „Nemysli, že tě o to žádám s lehkým srdcem.“

„Kdy čekáš, že se tvůj vrchní brehon vrátí z Tary?“ chtěla Fidelma vědět.

„Před příštím úplňkem to nebude.“

Fidelma si hluboce povzdechla. „Je to nešťastné, že je pryč zrovna v tuto chvíli. Stejně jako je nešťastné, že tu teď není Gormán.“

Gormán byl velitelem králových tělesných stráží Nasc Niadh, vybraných bojovníků Zlaté obroučky. Colgú mu udělil zvláštní povolení, aby se směl vydat po stopách dívky Aibell, do níž byl zamilovaný. Aibell totiž znenadání z Cashelu odešla, podle všeho se rozhodla přidat k Deogaireovi, zvláštnímu mladému mystikovi, který jí kdysi pomohl uprchnout z pevnosti ve Sliabh Luachra, kde byla držena jako nevolnice. Colgú a Fidelma s Gormánem velice soucítili, zdálo se, že ho vrtošivá Aibell opustila bez jediného slova na vysvětlenou. Král tedy Gormánovi povolil jít Aibell hledat a pokusit se získat ji zpět.

„Gormán je dobrý stratég,“ připustil Fidelmin bratr, „ale jeho pobočník Aidan zastává pozici dočasného velitele velice uspokojivě. Musíme jen dohlédnout na to, aby se této situace nikdo nepokusil zneužít, a proto pro jistotu Aidana požádám, aby nechal povolat cathu, prapor našich vojáků, jen pro případ, že by došlo k nejhoršímu. Nechci pochybovat, že Donennachovi mohu věřit, zvláště po posledním vývoji událostí. Ale když jde o lid Uí Fidgente, nikdy si nemůžeme být docela jistí.“

„Kdy si přeješ, abych se do Donennachovy pevnosti vypravila?“

„Před hodinou,“ odpověděl Colgú a konečně se usmál. Pak dodal: „Inu, jakmile budeš připravená na cestu.“

Fidelma vstala z křesla. „Musím tedy jít vydat pokyny ohledně péče o Alchúa, a také musím promluvit s Eadulfem.“

Alchú byl Fidelmin malý synek. Fidelma už byla u dveří, když za ní bratr ještě zavolal: „Již jsem po Donennachově poslovi nechal do jeho pevnosti vyslat zprávu, že v mém zastoupení se za ním vypravíš ty a budeš jednat nejen jménem mým, ale i mého vrchního brehona.“

Fidelma se k němu otočila a řekla: „Ach tak. To znamená, žes vůbec nepochyboval, že tvou prosbu vyslyším?“

Colgú se na sestru usmál. „Ty asi zapomínáš, jak dobře tě, Fidelmo, znám. Nestává se často, aby byl zavražděn náš blízký rádce a zároveň opat a nejvyšší biskup v jedné osobě. Už jsem také požádal Endu, aby byl připraven vás doprovodit. Měl za úkol nechat vám připravit koně a zásoby na cestu.“ Po těch slovech se ale přestal usmívat a vypadal zase unaveně a ustaraně. Když se mu zadívala do očí, četla v nich úzkost. „Sestro, spoléhám na tebe a Eadulfa. Cítím, že máme před sebou nějakou záhadu. V tom popisu událostí, který mi Donennachův posel předložil, mi něco nehraje. Cítím, že snad…“

Fidelma čekala, až větu dokončí, ale když se tak nestalo, sama tiše promluvila: „Zřejmě se domníváš, že by mohlo jít o nějakou léčku klanu Uí Fidgente, že se tě pokoušejí vylákat z bezpečí Cashelu do své země, a to z nějakého určitého důvodu. Tedy z jiného, než že se máš sám přesvědčit o tom, že na pachateli vraždy našeho předního rádce a přítele bude vykonána spravedlnost. Soudím, že právě proto se nehodláš do Dún Eochair Mháigh vypravit sám.“

Colgú se zatvářil zkroušeně. „Nikdy bych neměl podceňovat tvůj ostrovtip, sestro. Ano, je to přesně tak. Pokud se ale nemýlím a někdo skutečně chystá proti mě spiknutí, tebe by to nemělo nijak ohrozit – mají políčeno na krále, nikoliv na jeho sestru. Neodvážili by se ti ublížit. Je všeobecně známo, že se přátelíš s Nejvyšším králem v Taře a těšíš se jeho podpoře a tvá pověst sahá až do Říma. Kdyby někdo vypustil mýtické psy z Cruachánu, chřtánu pekelného, nebylo by to nic proti tomu, jaká odplata z Tary a Říma by stihla toho, kdo by si dovolil vztáhnout ruku na tebe. Z toho důvodu jsem přesvědčen, že jen já sám bych na té cestě byl v ohrožení, pokud na mě kdosi líčí nějakou past.“

„Nezbývá než doufat, že se, bratře, nemýlíš,“ pronesla Fidelma jízlivě. „Pokud proti tobě opravdu spřádají intriky, pak sázíš můj život na to, že si správně vykládáš jejich hnutí mysli!“

***

Eadulfa zastihla v palácové knihovně, byl právě pohroužen do studia svazku Uraicecht Becc, spisu vysvětlujícího status jednotlivých příslušníků irské společnosti. Nahlédla mu přes rameno a viděla, že si čte oddíl o statutu lékařů zvaných midach.

„Snad nepřemýšlíš o tom, že by ses vrátil do školy a pokračoval ve studiu lékařské vědy?“ zeptala se ho napůl žertem.

Eadulf k ní vzhlédl se zadumaným výrazem. „Mohl bych mít i horší nápad. Sama víš, že mých několik let strávených studiem lékařství v Tuam Brecain už se nám nejednou dobře hodilo. Cítím ale, že se mám ještě mnoho co učit.“

„Myslíš na to, jaks musel Degovi odstranit paži?“ Dobře věděla, že na tu událost musí často vzpomínat a stále ji nemůže dostat z hlavy.

Ano, Eadulf měl na mysli právě to. Voják byl tak vážně raněn, že byl Eadulf nucen odříznout mu pravou paži, aby mladíkovi zachránil život. Bojovník přežil jen díky tomu, co se Eadulf naučil při svém krátkém studiu lékařství, a zároveň měl Eadulf při operaci dobrý instinkt a šťastnou ruku. Od chvíle, co z ranhojičské školy odešel, nosil u sebe vždy lékařskou brašnu zvanou lés a snažil se své vědomosti v této oblasti neustále prohlubovat a rozšiřovat. Cítil, že amputaci mohl a měl provést lépe. Nyní místo odpovědi na otázku své ženy jen krátce přikývl.

„Nezapomínej ale, že Dego se až zázračně zotavil,“ snažila se ho Fidelma jemně povzbudit. „A levou ruku se nyní naučil používat se stejnou zručností jako dříve pravou. Dokáže jezdit na koni a účastnit se přátelských klání mečem jako kterýkoliv jiný bojovník s oběma rukama.“

„To je jen díky tomu, že je Dego statečný a vytrvalý,“ odvětil Eadulf a odsunul stranou starý právní text. „Nuže, proč si tě bratr nechal zavolat? Přinesl mu ten posel nějaké důležité zprávy, jak jsme se dohadovali? Zmiňovala ses, že přijel pod korouhví pána Uí Fidgente, a oba dobře víme, že od toho klanu nelze čekat nikdy nic dobrého.“

„Pojď se mnou a já ti cestou vše vysvětlím.“

Fidelmě neušlo, že několik osob v knihovně po nich popuzeně pokukuje, jejich hovor totiž rušil klid, který v místnosti panoval. Když vyšli ven, zamířila zpět k jejich soukromým komnatám a než tam došli, sdělila Eadulfovi hroznou zprávu o Ségdaeově vraždě.

Eadulfa ta novina krutě zasáhla. Ačkoliv sám pocházel z kmene Anglů a nosil římskou tonzuru svatého Petra, nikoliv irskou tonzuru svatého Jana, Ségdae byl od počátku jeho přítelem a rádcem. Starý opat dokonce Eadulfa a Fidelmu oddával.

Když se Eadulf z počátečního otřesu poněkud vzpamatoval, Fidelma mu vylíčila žádost svého bratra. Eadulf nebyl právě zdatný jezdec a na daleké cesty v koňském sedle se vydával jen velice nerad. Začal se tedy tvářit ještě zkroušeněji, když pomyslel na dlouhou pouť přes hory; nakonec se jen prostě zeptal: „Kdy vyrážíme?“

„Jakmile si promluvím s Muirgen,“ odpověděla. Muirgen byla chůva jejich synka. „Musím dohlédnout, aby o Alchúa bylo v době naší nepřítomnosti dobře postaráno.“

„Snad bychom alespoň neměli být pryč déle než několik málo dní,“ zauvažoval Eadulf nahlas. „Přiznávám, že jsem nečekal, že se do Dún Eochair Mháigh budeme vracet tak brzy poté, co jsme tam při poslední návštěvě málem přišli o život.“

„Tentokrát tam ale pojedeme na pozvání vládce lidu Uí Fidgente, tudíž nepředpokládám, že bychom se měli setkat s tak nepřátelským přijetím,“ pronesla Fidelma zamyšleně. „Souhlasím ale s tebou, ani já se v jejich zemi necítím právě jistě.“

„A říkáš, že s námi jako doprovod pojede pouze Enda?“

„Colgú se nechce Donennacha dotknout tím, že by mu početným vojenským doprovodem nás dvou dával najevo, že mu nedůvěřuje.“

„Ale my mu přece skutečně nedůvěřujeme,“ pronesl Eadulf kousavě, „tak proč to tajit?“

„Tomu se říká diplomacie, když si člověk své skutečné pocity nechává pro sebe,“ napomenula ho Fidelma. „A krom toho, ne všichni příslušníci onoho lidu jsou tak špatní. Vzpomeň na Conrího, vojevůdce jejich klanu.“ S oním vysokým válečníkem prožili nejedno dobrodružství a on se při tom stal jejich přítelem. „Pojďme, Eadulfe. Nejprve se musíme rozloučit s Alchúem, a pak už budeme spěchat za Endou, který nám právě v těchto chvílích strojí koně na cestu.“

***

Den poté, co vyrazili z Cashelu, se slunce už blížilo k nadhlavníku, když Fidelma zastavila svého siváka Aonbharra, pojmenovaného po kouzelném oři vládce oceánů Mannanána Mac Lira. Otočila se ke svým dvěma společníkům a se spokojeným úsměvem pronesla: „Odsud už to není daleko. Pokud si tu cestu dobře vybavuji, pevnost vládce lidu Uí Fidgente už je tam za těmi vrchy přes údolí. Měli bychom tam být zanedlouho.“

Polední slunce příjemně hřálo. Eadulf se rozhlédl po okolní krajině a prohlásil: „Snad je tu v okolí nějaký potok, u něhož bychom se mohli na pár chvil zastavit na etsruth?“ Tak se říkalo lehkému jídlu, které se obvykle podávalo, když slunce stálo na nebi nejvýše.

Fidelma naklonila hlavu na stranu a zamyslela se nad jeho návrhem. „Máš pravdu. Nechceme do Donennachovy tvrze dorazit hladoví a vyčerpaní. Dole v údolí jistě nějaký potok nebo říčka poteče. Zastavíme, jakmile na vodu někde narazíme.“

Počasí nebylo na tu roční dobu nijak výjimečně horké, ale nebe bylo blankytně modré a ve veliké výšce po něm plulo jen pár cárů bílých obláčků, a tak pod zářícím sluncem člověk lehko zatoužil po chladivé vodě. Už nějakou dobu jeli cestou vedoucí po holých hřebenech kopců, jen tu a tam se zanořila do malého lesíka či shluku keřů. Před nimi se nyní táhl pás trnkového houští, za ním o něco dál viděli rozložité koruny borovic a hloučky olší a lísek, které prokládal nižší porost kručinky a kapradí. Ještě dál se rýsovala obdělaná políčka s ječmenem, který byl po studeném mokrém jaru poněkud nažloutlý a zakrslý. Hned vedle pole s ječmenem žal jakýsi hospodář trávu a jetel, které se chystal sušit jako píci pro dobytek. Cestou minuli dva muže, kteří káceli strom, ale naše trojice se s nimi jen krátce pozdravila a pokračovala bez zastávky v cestě západním směrem.

Stromy začínaly čím dál víc řídnout a před nimi se otevírala volná krajina. Fidelma v ní poznávala obrys vzdálených kopců a věděla, že už jsou na dosah jižních končin kraje náležejícího klanu Uí Fidgente. Nyní už stačilo přejet napříč údolím, vyšplhat na kopec, a za ním už uvidí řeku Mháigh a její zátočinu, u níž se tyčí Dún Eochair Mháigh, pevnost vládce lidu Uí Fidgente.

Z travnatého porostu vedle cesty se v tu chvíli ozvalo hlasité „rerrp – rerrp“ chřástala zvaného traonach – ten zvuk byl tak pronikavý, až sebou Fidelma poplašeně trhla. Otočila se tím směrem a viděla, jak se rudohnědé ptačí tělíčko zvedá k nebi – chřástal letěl poněkud trhaně a nožky mu visely pod tělem. Jeho křik jí připomněl zvuk, jako když se o sebe třou dva hrubé klacíky. Pohledem sledovala jeho nepříliš elegantní let, až očima spočinula na jakési tmavé skvrně v dálce nad vrcholem kopce, kterou nejprve považovala za bouřkový mrak. Nyní ale viděla, že je to kouř.

V té chvíli už si ho všiml i Eadulf. „Nějaký hospodář tam nahoře musel založit oheň. Na vypalování trávy je to ale nezvyklá roční doba.“ Vzápětí si uvědomil, že sloup dýmu stoupá jen z jediného místa.

Enda se pro sebe tiše zasmál. „Breo telchae,“ zamumlal pak polohlasem.

Eadulf ten výraz neznal a ihned se zajímal, co to znamená.

„Jde o signální oheň na kopci. Ale komu se ta zpráva vysílá a co znamená, to ti povědět nemohu.“

„Připadá mi, že ten kouř stoupá v pravidelných obláčcích,“ povšiml si vzápětí Eadulf.

„Paní!“ zvolal v tu chvíli Enda varovně. Pak je mladý bojovník o několik kroků předjel, rukou zabloudil k jílci meče a přimhouřil oči, aby lépe zaostřil na údolí před sebou. „Naším směrem se cvalem blíží nějaký jezdec. Asi jsme ho dosud neviděli, protože ho zakrývaly ty balvany pod námi.“

Fidelma s Eadulfem se zadívali na dlouhé táhlé úbočí do údolí.

„Nepřipadá mi, že ten jezdec vypadá jako voják,“ řekl Eadulf a namáhal si oči, seč mohl.

„Blíží se sem ze směru od Dún Eochair Mháigh,“ prohlásil Enda. „Ať je to kdokoliv, očividně má velice naspěch.“

„A toho nebohého koně žene jako o život,“ ozvala se Fidelma káravým hlasem. Sama byla zkušená jezdkyně a dobře věděla, že nutit bez zjevného důvodu koně cválat do příkrého kopce není dobře ani pro zvíře, ani pro člověka. Kam ten muž tolik pospíchá? Nezdálo se, že by jej někdo pronásledoval, proč tedy svého koně tak krutě pobízí?

Rozhodli se zastavit a počkat, až k nim jezdec dorazí. Zanedlouho poznali, že v sedle sedí žena – ne, spíše mladá dívka; tiskla se koni těsně k šíji.

„Ta dívka je mi povědomá!“ zvolal Eadulf, když se k nim jezdkyně přiblížila.

„No ano, vždyť to je ta Aibellina přítelkyně, s níž jsme se seznámili při pobytu v Dún Eochair Mháigh,“ potvrdila jeho slova Fidelma překvapeně. „Jak že se jen jmenovala?“

Dívka již byla téměř u nich, když konečně přitáhla koni otěže. Ten téměř na místě zastavil, vzepjal se na zadních a předníma nohama hrábl do vzduchu, nežli dopadl zase na všechny čtyři na cestu a po namáhavém běhu odfrkoval a funěl. Dívce v sedle mohlo být něco málo přes dvacet let a hlavu jí zdobila záplava černých vlasů; ty rámovaly pohlednou tvář se světlou pletí. V půvabném obličeji se jí dala vyčíst úleva, ale zároveň jakési zvláštní napětí.

„Buď Bohu díky, paní!“ zvolala dívka a pobídla koně, aby došel až k Fidelmě. „Jeden ze strážných Uí Fidgente mi řekl, že ten kouřový signál znamená, že od východu se blíží nějací jezdci. Doufala jsem, že bys to mohla být ty. Chtěla jsem tě zastavit, ještě než dorazíš do pevnosti.“

Fidelma s ohromeným výrazem pohlédla na Eadulfa, poté se pohledem vrátila k dívce a promluvila: „Proč sis myslela, že po této cestě přijedu já – a proč sis přála setkat se se mnou, ještě než přijedu do Dún Eochair Mháigh?“

„Bylo mi to tak nakázáno.“

„Kdo ti to nakázal?“

„Přece Aibell, kdo jiný. Modlily jsme se, abys sem dorazila, paní.“

Fidelma si s Eadulfem vyměnila další překvapený pohled, nežli se znovu obrátila k dívce.

„Vůbec nerozumím, oč zde běží. S Aibell jste se modlily, abych sem přijela – ale proč?“

„Cožpak tys o tom ještě neslyšela?“ Dívka ta slova v úzkosti téměř vykřikla. „Opat Ségdae byl zavražděn.“

„To vím – právě proto jsme se vydali na cestu do Donennachovy pevnosti. Ale co to má mít společného s Aibell?“

Dívka zalapala po dechu a hlasitě vzlykla.

„Tak oni ti to nepověděli? Neřekli ti, koho z opatovy vraždy obvinili?“

„Ne, to mi skutečně neřekli,“ odpověděla Fidelma tiše. Pak konečně pochopila, kam dívka svými slovy míří „To mi chceš říct, že opata Ségdaea zavraždila Aibell?“

„Pochopitelně, že to Aibell neudělala!“ Kdyby dívka neseděla na koni, nepochybně by svá slova doprovodila dupnutím. V sedle ale jen rozhodila rozčileně rukama. „Z vraždy nařkli Gormána,“ dodala pak. „Toho vojáka, který vás doprovázel na cestě do Dún Eochair Mháigh, když jsme se prvně setkali. To Gormána obvinili ze zabití opata Ségdae. To Gormána se chystají popravit.“

Kapitola druhá

Kousek od hlavní cesty našli malý potůček, u kterého na chvíli zastavili a napojili koně. Byli tam mezi stromy částečně skrytí před zvědavýma očima. Když Fidelma zkrotila příval otázek, který se jí dral z úst poté, co překonala otřes nad zprávou, již jim Ciarnat přinesla, a podařilo se jí uklidnit i své společníky i samotnou rozčilenou dívku, rozhodla, že už nebudou mluvit, dokud si nenajdou nějaké příhodné místo k odpočinku, kde budou moci usednout a vyslechnout si dívčino líčení od začátku až do konce.

Endovi to netrvalo nikterak dlouho, nežli nalezl malou tůňku napájenou pramínkem a chráněnou z jedné strany skupinou lísek, jejichž sytě zelené listy zároveň tvořily přirozený větrolam. Skoro všechny ořechy už z keřů zmizely, nejspíše se o ně podělily myši a ptáci, a pár si jich jistě natrhali i poutníci kráčející kolem – lískové ořechy byly totiž odjakživa považovány nejen za pochoutku, ale také za odvěký tajemný zdroj vědění. Toto místo bylo k odpočinku jako stvořené, mezi kmeny byl odsud také dobrý výhled na cestu přes údolí směrem k cíli jejich cesty.

Nejprve bylo třeba postarat se o koně – nechat je napojit a napást. Teprve potom se cestovatelé začali věnovat svým vlastním potřebám. Fidelma podala nádobku se silnou pálenkou, kterou s sebou vezl Enda, stále se třesoucí dívce. Ciarnat se zhluboka napila a zdálo se, že se poněkud uklidnila. Posadili se u vody na balvany, které tam příhodně ležely, a všichni se beze slov shodli, že Fidelma začne dívce klást otázky, na něž potřebovali znát odpověď.

„Nuže, nejprve nám pověz, kde teď Gormán je a v jakém se nachází stavu,“ vyzvala Fidelma dívku. Pokoušela se hovořit vyrovnaně, ale přes veškerou snahu se jí hlas mírně třásl. Gormán byl jediným synem její přítelkyně Delly a už řadu let sloužil jako tělesný strážce jejího královského bratra. Na mnoha jejich cestách s Eadulfem je věrně doprovázel a spolu s nimi čelil nejrůznějším nástrahám a nebezpečenstvím.

„Je uvězněný v pevnosti pána Donennacha,“ odpověděla Ciarnat a zpočátku hovořila váhavě, jako by si musela v hlavě třídit myšlenky. Spodní ret se jí stále trochu chvěl, ale dařilo se jí zachovat klid a mluvit jasně. „Po tělesné stránce je v pořádku a nijak zle s ním zacházeno nebylo… tedy snad trochu, když ho Donennachovi vojáci zajali a vedli ho do vězení ve tvrzi. Ale Donennachův soudce, brehon Faolchair, je velice svědomitý, domnívám se, že to on svému pánu doporučil, aby nechal do Cashelu vyslat zprávu o opatově vraždě, nežli bude vyřčen nad obviněným konečný soud.“

V tu chvíli se se zlobou v hlase ozval Enda: „Ten jeho posel se nám ale zapomněl zmínit, že z té vraždy obvinili velitele královy tělesné stráže.“

Ciarnat se k mladému vojákovi otočila. „Gormán je nevinný! Ten čin na svědomí nemá.“

„To jsem ti mohl říct hned, aniž bych o tom případu věděl cokoliv dalšího,“ zavrčel Enda, který svého velitele a druha velice ctil a obdivoval. „Jsme bojovníci Zlaté obroučky, složili jsme přísahu čestného válečníka, nejsme žádní vrazi!“

Fidelma jejich výměnu přerušila ostrým seknutím rukou. „Ciarnat, snad bude nejlepší, když začneme od začátku. Říkáš, že tě Aibell požádala, aby ses nám vydala naproti a vše nám vypověděla. Jak je do toho případu Aibell zapojená? Před několika měsíci, po oslavách dne svaté Brigid, z Cashelu odešla. Zmizela odtamtud ve stejnou dobu jako jistý mladý muž jménem Deogaire, což je synovec starého bratra Conchobhara, jehož sestra se kdysi provdala za muže ze Sliabh Luachra. Deogaire se rozhodl vrátit sem na západ, a Aibell jej následovala a zanechala v Cashelu Gormána, který se do ní ale mezitím stačil zamilovat. Snad bys se svým vyprávěním mohla započít od tohoto okamžiku.“

Dívka seděla se svěšenými rameny a zhluboka si povzdychla. „Nemám vám příliš co povědět,“ promluvila nakonec tiše.

„Sděl nám tedy alespoň to málo, co je ti známo,“ požádala ji Fidelma.

„Jak víte, Aibell měla dobrý důvod cítit se Deogaireovi zavázána. Pomohl jí uprchnout z hrozných končin ve Sliabh Luachra, kam ji její vlastní otec prodal jako nevolnici. Snad proto měla Aibell pocit, že Deogaireovi dluží za mnohé. Snad si dokonce i nějakou dobu myslela, že ji k němu váží něžné city. Ale nešlo o lásku, jen o pocit velikého vděku. Aibell nechtěla Gormánovi ublížit.“

„Co člověk míní a co z toho vyplyne, jsou často naprosto opačné věci,“ poznamenal Eadulf suše.

Fidelma si nejistě poposedla, vzpomněla si sama na dávnou dobu, kdy byla zamilovaná do jistého mladíka. Pak Ciarnat vyzvala: „Pokračuj.“

„Aibell se mi svěřila, že když ses vrátila ze země lidu Uí Fidgente a vyřešila její případ, poprvé v životě se cítila skutečně šťastná. Žila v domku Gormánovy matky Delly. S Gormánem se sblížili. Ale pak se v Cashelu objevil Deogaire. Vzpomněla si, jak velice je mu zavázána, že nebýt jeho, nebyla by nyní šťastná na svobodě. Také zatoužila navštívit dům své matky na březích řeky Mháigh. Myslím, že se ještě jednou chtěla podívat na místa, kde vyrůstala, chtěla složit hold své zesnulé matce. A také se jí zastesklo po mně –, když jsme vyrůstaly, byly jsme nejlepší přítelkyně. Nesmírně mě potěšilo, že můžeme být zase spolu, obnovily jsme své staré přátelství. A krom toho všeho měla Aibell také v plánu navštívit svého strýce Marbana.“ Pak se Ciarnat zarazila, a teprve po chvíli dodala: „Není snadné vyrůstat jen s matnými vzpomínkami na domov, aniž by člověk skutečně znal své příbuzné. Když jí Deogaire sdělil, že se hodlá vydat na zpáteční cestu do Sliabh Luachra – poté, co Fidaig, zlý náčelník, v jehož domě sloužila jako nevolnice, zemřel –, Aibell prý pocítila touhu vrátit se do rodných končin spolu s ním.“

„Nevíš, zda toto všechno věrně vylíčila Gormánovi?“

„Řekla mi, že se s ním pokoušela o té věci hovořit, ale prý se jen rozzlobil a neposlouchal ji. Nechápal její důvody. Došel jednoduše k závěru, že se rozhodla jít s Deogairem, protože ho miluje.“

„A nebylo tomu tak?“

„Ne, nebylo. Jen cestovala v jeho společnosti. Když dorazili do naší země, rozhodli se vyhledat mě. Jak víš, sloužím v paláci pána Donennacha. Měla jsem takovou radost, když jsem Aibell znovu uviděla. Potom se s Gormánem vypravili na další cestu za bratrem jejího otce, mlynářem Marbanem. Od tebe se dozvěděla, že Marban jejího otce zabil. A také už věděla, že právě otec měl na svědomí veškeré utrpení její nebohé matky Liamuin a že to on ji, svou jedinou dceru, prodal tomu tyranovi Fidaigovi ze Sliabh Luachra. Aibell se chtěla o své rodině dozvědět víc. Nelze se tomu divit. A ze všeho nejvíc chtěla navštívit místo, kde přišla o život její milovaná matka, nedaleko pevnosti Rath Menma.“

„Ale Gormán by těm důvodům jistě porozuměl, kdyby mu vše náležitě vysvětlila,“ podotkl Eadulf nevěřícně.

„Pověděla mi, že když s ním zkoušela hovořit, nedostala se dál než k tomu, že se spolu s Deogairem hodlá vydat do Sliabh Luachra. Gormán prý odmítl zbytek vyslechnout. Došel k ukvapenému závěru, že se rozhodla dát před ním přednost Deogaireovi, a ostatní už neposlouchal, žádné její další důvody k odchodu z Cashelu ho nezajímaly. A ona se na oplátku za tu jeho paličatost na něj rozhněvala natolik, že se rozhodla nic mu nevymlouvat. Odešla tedy se zlobou a s pocitem, že ho za jeho zatvrzelost svým odchodem řádně vytrestá.“

„A je ti známo, že byl Gormán po jejím odjezdu z Cashelu naprosto zkrušený žalem? Nedokázal se s jejím odchodem vyrovnat, až to došlo tak daleko, že krále požádal, aby ho dočasně uvolnil ze služby, že se musí za Aibell vypravit a pokusit se ji nalézt,“ pověděla jí Fidelma.

Dívka zavrtěla hlavou. „Na začátku to Aibell samozřejmě nevěděla, ale později se o tom doslechla. Je ovšem velice hrdá, stejně jako Gormán.“

„To tedy znamená, že jen jejich oboustranná pýcha způsobila, že si nebyli s to upřímně a otevřeně promluvit? Že to celé bylo vlastně jen nedorozumění?“

„Když se to takto shrne, zní to bláhově, ale –“

„Není to nikterak neobvyklé,“ poznamenal Eadulf. „Mnohé spory mezi mužem a ženou začínají právě tak. Na počátku jde jen o nedorozumění, následované uraženou ješitností. Jde o neschopnost uznat vlastní chybu. A pak se jeden druhého začne pokoušet zraňovat, aby se pomstil za bolest, kterou cítí.“

Fidelma máchla netrpělivě rukou. „Dobrá, odešla tedy s Deogairem. A víme také, že Gormán se vypravil za ní. Říkáš, že o tom se Aibell dozvěděla až později. Předpokládám tedy, že to znamená, že se museli někde cestou setkat?“

Ciarnat se zářivě usmála a přikývla. „Ano, přesně tak. Aibell s Deogairem se společně vydali k Marbanovu mlýnu, a já pak nevěřila vlastním očím, když se před devíti dny náhle Aibell objevila s Gormánem v pevnosti pána Donennacha – stačili se mezitím usmířit a byli jako hrdličky.“

„A pověděla ti Aibell, jak k tomu došlo?“ zajímala se Fidelma.

„Ano. Do Marbanova mlýna prý dorazila bez potíží. Starý pán měl velikou radost, že ji vidí. Vyprávěl jí pak mnoho historek o její matce Liamuin a o jejich rodině, a také mluvil o jejím otci Escmugovi. Pochopila jsem, že jeho slova v podstatě potvrdila vše, cos jí vylíčila ty poté, co dorazila do Cashelu.“

„Dobrá. Zůstala tedy nějakou dobu u svého strýce. Co se mezitím dělo s Deogairem?“

„Rozloučil se s ní a sám pokračoval do své domoviny v odlehlých horách Sliabh Luachra.“

„A jak to pak bylo s Gormánem? Dostihl ji, když pobývala v Marbanově mlýně?“ pobízela Fidelma dívku do řeči.

„Aibell mi líčila, že jednoho dne se Gormán zčistajasna u jejího strýce objevil,“ odpověděla Ciarnat. „Aibell byla bez sebe radostí. A když jsem je pak viděla spolu, pochopila jsem, že na všechny křivdy a minulá příkoří rychle zapomněli.“

„A proč se tedy potom nevrátili do Cashelu?“ ozval se v tu chvíli Enda.

„To je jednoduché. Protože potom měli svatbu.“

„Aibell a Gormán jsou sezdaní?“ zvolal Eadulf nevěřícně.

Dívka na něho vrhla vzdorný pohled. „A proč by neměli být?“

„Snad proto, že by se obřadu ráda zúčastnila Della, Gormánova matka, a také všichni jejich staří přátelé a ostatní blízcí,“ odpověděl Enda dotčeně. „To se tedy Gormánovi nepodobá, že vůbec nebere ohledy na svou rodinu a přátele.“

Fidelma si musela přiznat, že je v tom s ním zajedno. „Gormán je Dellin jediný syn,“ pronesla polohlasem. „Je to zvláštní.“

Ciarnat pomalu přikývla. „Nemyslím, že Gormán s Aibell k tomu rozhodnutí dospěli lehkovážně. Aibell ale cítila, že to tak bude správné, a Gormán je velkodušný a přikládá velkou váhu síle místa.“

„Nerozumím, co tím myslíš,“ zamračil se Eadulf. „Svatba je svatba. O jaké síle místa to hovoříš, co ta s tím má společného?“

„Rozhodli vydat se do Rath Menma, kde se Aibellina matka Liamuin nějakou dobu skrývala a kde také skonala. Starý Marban šel s nimi, aby jim ukázal cestu – ostatně i Gormán tam s vámi zavítal, když jste v těch končinách vyšetřovali onen dávný případ. Zastihli tam toho starého rolníka Cadana a jeho ženu Flannair, s nimiž jste se setkali i vy. Dokonce tam potkali i onu napůl šílenou ženštinu Suanach, která na vlastní oči viděla, jak Aibellina matka přišla o život. Potom Aibell s Gormánem vyhledali tamního brehona a v troskách Rath Menma, před právě těmito lidmi jako svědky, spojili své životy. Vůbec nepochybuji, že Aibellina matka je sledovala z onoho světa a dala jim své požehnání.“

Ciarnat zářily oči radostí i pohnutím, když jim to vyprávěla. Po krátké odmlce znovu promluvila: „Aibell mi říkala, že pak nějakou dobu strávili putováním po kraji, z něhož pochází. Nakonec ale Gormán prohlásil, že nadešel čas, aby se vrátili zpět do Cashelu. On že má povinnosti vůči králi Colgúovi, a i Aibell už se chtěla usadit, začít žít jako Gormánova žena a pomáhat jeho matce Delle. Gormán měl také v plánu uspořádat ještě jeden obřad v kostele v Cashelu a dát se s Aibell církevně sezdat před matkou a přáteli. Doufal, že všichni pochopí, proč pro ně bylo tolik důležité nechat se oddat v Rath Menma.“

Na chvíli se rozhostilo zadumané ticho, které prolomil Eadulf: „A kdy tedy nastaly potíže? Jak k tomu došlo, že Gormán je nyní obviňován ze Ségdaeovy vraždy, a jakou roli v tom hraje Aibell?“

Ciarnat se zhluboka nadechla. „Stalo se to poté, když opustili Rath Menma. Cestou potkali skupinu kupců a doslechli se od nich nějaké noviny, které prý Gormána rozrušily natolik, že se rozhodl rozjet se bez prodlení do pevnosti pána Donennacha, aby ho varoval, nežli bude pokračovat do Cashelu.“

„Varoval před čím?“ chtěla vědět Fidelma. „Co to bylo za zprávy, že jej tolik znepokojily?“

„Dozvěděl se od těch lidí, že jakýsi muž jménem Gláed jede v čele ozbrojených zástupů ze Sliabh Luachra a že má v plánu se mstít.“

„Ale to je naprosto vyloučené!“ ozval se ihned Eadulf. „Když byl v opatství Mungairit vynesen rozsudek v onom případu, byl Gláed ze Sliabh Luachra svěřen svému bratru Artgalovi, který se zavázal odvézt ho zpět mezi jejich lid, kde ho bude očekávat spravedlivý soud a trest za vraždu jejich otce Fidaiga, bývalého náčelníka Sliabh Luachra.“

„Gormán se od těch kupců doslechl, že Gláedovi se podařilo uprchnout, zavraždil svého bratra Artgala a pak se sám prohlásil za vládce Sliabh Luachra.“

Fidelma se zaklonila a nevěřícně si dívku změřila. Když před časem vynesla v opatství Mungairit rozsudek poté, co se jí podařilo zabránit pokusu o vraždu jejího bratra, krále Colgúa, zjistila také, že Fidaigův syn Gláed byl zapojený do podlého spiknutí. Měl na rukou krev mnoha nevinných osob. Eadulf měl pravdu, skutečně tehdy Fidaiga předala jeho bratru Artgalovi, novému náčelníkovi jejich klanu, který se zavázal Fidaiga dopravit domů a tam ho nechat soudit jeho vlastními lidmi.

Eadulf nápadně pobledl. „To už je čtvrtá neuvěřitelná zpráva za poslední dva dny. Ségdae je mrtev, Gormána obvinili z jeho vraždy, Aibell s Gormánem jsou manželé, a teď se ještě dozvídáme, že Gláed je na svobodě ve Sliabh Luachra a stal se mezitím samozvaným vládcem tamního lidu.“

„Je to ještě horší – ti kupci přece tvrdili, že Gláed verbuje své lidi, aby s nimi podnikl nájezd do země Uí Fidgente jako mstu za utrpěnou pohanu.“

„Obyvatelé Sliabh Luachra byli od počátku věků zloději a lupiči,“ ozval se Enda znechuceně. „I Gláedův otec byl zloděj a vrah – a Gláed ho teď ještě předčil, když se dopustil nejen otcovraždy, ale i bratrovraždy – má přece na svědomí Artgala. Jsou to odporní zabijáci a lapkové.“

„To je pravda,“ přisvědčil Eadulf pomalu. „Nezapomínejme ale, že Gláed se tehdy spolčil s Lorcánem, synem vládce Uí Fidgente Eóghanánem, který padl v bitvě u Cnoc Áine. Všeobecně se mělo za to, že Lorcán zemřel po boku svého otce. Ve skutečnosti tomu ovšem tak nebylo. Lorcán byl krutý a nelítostný muž. Zavraždil své dvojče, bratra Lugnu, a pak zaujal jeho místo v opatství Mungairit a odtamtud osnoval svržení a vraždu svého bratrance, vládce Donennacha, který do země Uí Fidgente přinesl mír. Gláed v tom spiknutí hrál klíčovou roli.“

„Ale vždyť jste přece spolu s paní Fidelmou pletichy onoho Lorcána odhalili – a pak byl, pokud se nemýlím, uvězněn v pevnosti pána Donennacha, kde čekal na spravedlivý rozsudek?“ ujišťoval se Enda. „Pokud se podařilo uprchnout Gláedovi, nechce se mi věřit, že by se totéž povedlo i Lorcánovi!“

Všem se poněkud ulevilo, když Ciarnat zavrtěla hlavou.

„Pokusil se sice z pevnosti utéct – měl ku pomoci nějaké tajné spojence –, ale hlídači, věrní stoupenci pána Donennacha, byli velice ostražití, podařilo se jim ho zastavit a při pokusu o útěk byl smrtelně zraněn. Navzdory snahám naší ranhojičky po týdnu svému zranění podlehl.“

Fidelma si Ciarnat s obavami měřila. „Co dalšího se ještě Gormán o Gláedovi dozvěděl? Skutečně ho jeho lid, který byl dříve věrný jeho otci a bratrovi, bez námitek následuje?“

„Ti kupci Gormánovi pověděli, že mnoho lidí se postavilo za Gláeda, protože ve svém středu nemají nikoho dalšího, kdo by se vlády ujal a kdo by chtěl Gláedovi vzdorovat. A krom toho se prý také šeptá, že Gláed pohrozil pomstít se každému, kdo ho odmítne podpořit.“

„Dobrá. Když se tedy Gormán toto všechno doslechl, rozhodl se s tou zprávou bez prodlení rozjet za vaším pánem Donennachem. Co se dělo pak?“

„Jak už jsem řekla, dorazili do Dún Eochair Mháigh.“

„To bylo před devíti dny, jak ses zmiňovala?“ ujišťoval se Eadulf.

„Ano. Odjeli z Marbanova mlýna a zamířili do pevnosti.“

„Před devíti dny?“ zeptala se Fidelma udiveně, ale po všech dosavadních překvapeních už se nemohla nad ničím příliš pozastavovat. „To je vzhledem k okolostem dlouhá doba. Nuže, dorazili do Donennachovy pevnosti. Jak se tamní vládce zachoval, když mu Gormán tu novinu sdělil?“

„Donennach prý nad tou záležitostí mávl rukou. Tvrdil, že se Gláeda není třeba obávat, rozhodně ne nijak významně, a že obyvatelé oné horské oblasti jsou jen drzí lupiči, kteří nejsou ani schopni se náležitě sjednotit pod jediným vládcem. A nechal se slyšet, že pokud zjistí, že se vydali ze svých horských brlohů, rozjede se v čele skupiny svých vojáků a osobně je ztrestá.“

Enda začal přikyvovat. „Troufám si tvrdit, že je to dosti přesné hodnocení, paní. Z toho, co jsem o nich kdy slyšel, jsem také dospěl k závěru, že jsou to jen zloději a hrdlořezové, které by stačila rozprášit jediná jednotka vycvičených vojáků.“

Eadulfa to ale podle všeho nepřesvědčilo. „Když se nám tehdy podařilo rozřešit záhadu v opatství Mungairit, mělo se to s nimi docela jinak. Ano, možná jsou zloději, ale rozhodně jim nechybí udatní bojovníci,“ poznamenal suše.

„Co se tedy dělo dál?“ pobídla Ciarnat Fidelma.

„V té chvíli do pevnosti dorazil opat Ségdae s doprovodem, měl se tam zúčastnit jakéhosi koncilu.“

„Není ti známo, čeho se ten koncil měl týkat?“ chtěla Fidelma vědět. Bylo to velice neobvyklé, aby nejvyšší církevní rádce eóghanachtských králů z Mumanu navštěvoval lid Uí Fidgente. Onen rod totiž zpochybňoval právo Eóghanachtů na královský trůn, a už vůbec se nehodlal klanět imleašskému klášteru a jeho opatovi jako církevní hlavě království.

Ciarnat zavrtěla hlavou. „O tom mi není známo nic, paní. Doslechla jsem se jen, že se opat Ségdae měl sejít s opatem Nannidem z Mungairitu. Dál jsem se o to nijak nezajímala, ale vím, že když se Gormán dozvěděl, že je v pevnosti opat Ségdae, rozhodl se ho vyhledat.“

„Takže v tvrzi nyní pobývá i náš starý nepřítel, opat Nannid?“ ptal se Eadulf překvapeně.

Dívka přikývla a pokračovala: „Lidé v pevnosti tvrdí, že Gormána rozezlilo, s jakou odezvou se ta zpráva, již Donennachovi přinesl, setkala. Když dorazil k opatovi do komnaty, prý se mezi nimi strhla hádka a Gormán opata ve zlosti zabil.“

„Tys byla tou dobou v pevnosti?“

„Ne, byla jsem s matkou v městečku.“

„Pak nám to tedy odvyprávěj přesně tak, jak to vyprávěli tobě.“

„Pověděla mi to Aibell, asi den nebo dva poté. Přidělili jim s Gormánem pokojík v ubytovně pro vojáky. Gormán se vypravil ještě ten večer za opatem, aby si s ním promluvil. Aibell už spala, když ji probudil nějaký rámus. Dveře do jejich komnaty se rozletěly, jak do nich vrazili nějací muži a cosi křičeli. Ještě se ani nestačila pořádně probrat, a strážní už ji popadli a vlekli ji z lůžka. Vůbec nechápala, co se to děje. Pak ji zamkli do nějaké tmavé studené cely. Ven ji vyvedli až druhého dne ráno, kdy ji strážní hrubě dostrkali před brehona Faolchaira, soudce pána Donennacha, který ji začal vyslýchat. Později mi vyprávěla, že žádné z těch jeho otázek v té chvíli vůbec nechápala. Teprve s odstupem času jim porozuměla, ale snad za to může být vděčná, neboť jen díky své očividné nechápavosti a zmatenosti při výslechu soudce nakonec přesvědčila, že o událostech předchozí noci nemá ani potuchy a že je tedy zřejmé, že se na zločinu nijak nepodílela.“

Ciarnat se znovu odmlčela a rozhlédla se po svých posluchačích, jako by žádala o dovolení pokračovat.

„A podařilo se ti tedy nakonec zjistit, co se v noci stalo?“ pobídla ji Fidelma do řeči.

Ciarnat se zhluboka nadechla, nežli se znovu pustila do vyprávění. „Nevěděli jsme nic, dokud brehon Faolchair nesvolal veřejné slyšení, při němž přednesl známá fakta. Do té doby se Aibell s Gormánem nesměla vůbec setkat.“

„Takže ty ses toho slyšení zúčastnila? Co ses tam dozvěděla?“

„Podle opatova správce, bratra Tuamána, dorazil Gormán do opatovy soukromé komnaty rozezlený. Ségdaeův správce potom z místnosti odešel, aby ti dva měli k rozhovoru soukromí. Krátce poté zaslechl z opatovy komnaty výkřik a zvuky zápasu. Rozběhl se zpět ke dveřím, ale ty byly zamčené. Zavolal tedy na jednoho ze strážných a spolu s ním dveře vyrazil. Uvnitř nalezl opata – ležel na zemi a byl mrtvý. Kdosi jej dvakrát bodl do prsou. Vedle sebe měl Ségdae svou úřední berlu. Přímo před ním ležel na zemi Gormán a zdálo se, jako by zrovna přicházel k vědomí. V ruce třímal zakrvácený nůž. Bratr Tuamán zdůraznil, že dveře komnaty byly zamčené zevnitř. Kromě nich už je v komnatě jen jedno okno, vysoko ve zdi. Jediným vchodem a východem jsou tedy ony dveře, jimiž se dovnitř dostal opatův správce s tím strážným. Z toho důvodu se tedy dospělo k závěru, že opata Ségdaea napadl a probodl Gormán.“

„A předpokládám, že ten hlídač potvrdil Tuamánova slova?“

„Přesně tak. Nyní se tedy všeobecně má za to, že Gormán opata jednou bodl, Ségdae se po něm ohnal berlou a udeřil ho ze strany do hlavy. Gormán se po něm ještě jednou rozmáchl a bodl ho podruhé, tentokrát smrtelně, a pak se sám v bezvědomí skácel k zemi. Správce tvrdí, že mezi tím, co uslyšel ten výkřik a hlomoz uvnitř, a okamžikem, kdy vyrazili dveře, uběhlo sotva pár chvil.“

Fidelma si s Eadulfem vyměnila ponurý pohled. „Z tvého líčení se zdá, že ta záležitost pro Gormána vypadá skutečně velice nepříznivě. Tvrdíš, že do té komnaty se nedá dostat jinak nežli oněmi jedinými dveřmi?“

„Tak jsem to alespoň sama slyšela. Aibell si je ale zcela jistá, že Gormán opata nezabil, paní. To proto mě požádala, abych tě vyhledala a všechno ti to pověděla, ještě než dorazíš do Donennachovy pevnosti,“ pronesla dívka se zápalem.

Fidelma jí položila konejšivě ruku na rameno. „Pokud ten čin nemá Gormán na svědomí, pak uděláme vše, co je v našich silách, abychom odhalili skutečného pachatele. Jak se Gormán před brehonem hájil?“

„Pověděl Faolchairovi, že byl u opata v komnatě a klidně s ním hovořil, když vtom ucítit zezadu na hlavě úder. Je pravda, že má z pravé strany na hlavě ránu a otok. Když se probral z bezvědomí, skláněl se nad ním opatův správce a nějaký Donennachův voják. Opat byl mrtev a Gormána obvinili z jeho vraždy. Zakrvácený nůž v ruce nedokázal nijak vysvětlit.“

„Dovol, abych si to ujasnila,“ přerušila ji Fidelma. „Říkáš, že Gormán má ránu na pravé straně lebky, ale on sám přitom tvrdí, že ho udeřili zezadu, jako by útočník stál za ním. Je to tak?“

Ciarnat rychle přikývla. „Brehon Faolchair právě na to kladl velký důraz. Tvrdil, že Gormánovo zranění odpovídá tomu, že ho opat udeřil, když byl sám napaden. Neodpovídá ale tomu, že by se v komnatě ukryl nějaký neznámý útočník, který by se pak ke Gormánovi nepozorovaně zezadu přikradl, omráčil ho a potom zabil opata. Ségdae by Gormána jistě varoval, že se k němu někdo blíží, jen by to nečinně nesledoval.“

„Je to logický závěr,“ připustila Fidelma.

„Ale on je nevinný,“ stála si dívka zatvrzele na svém.

„Víra není důkaz,“ opáčila Fidelma.

„Nedovolili mi svědčit v jeho prospěch.“

„A jaké svědectví bys byla přinesla?“ chtěla Fidelma vědět. „Vždyť jsi u té události vůbec nebyla.“

„Strážný, který nesl Gormánovi do cely jídlo, doručil Aibell od něho vzkaz. Říkalo se v něm, že je nevinný, že ho kdosi omráčil a že když se z bezvědomí probral, opat už byl mrtev. Zmiňoval se o jedné zvláštní věci. Prý ve chvíli, kdy se Ségdaem hovořil, se opat náhle zadíval na stůl na jakési dokumenty, které tam ležely, a pravil: ,Ach ano, jdeš si pro ně, že?‘ A právě v té chvíli Gormána kdosi udeřil do hlavy.“

„To není žádný důkaz,“ prohlásila Fidelma. „V tomto ohledu musím bohužel dát brehonu Faolchairovi za pravdu. Jen zde opakuješ tvrzení, které Gormán před někým vyslovil, a ten to potom sdělil tobě. A v právním svazku Berrad Airechta tak jako tak stojí, že převyprávění něčeho, co jsi slyšel od někoho dalšího, za důkaz považovat nelze. Zmínil se o té větě Gormán při slyšení před brehonem?“

„Ano – ale zároveň dodal, že vůbec nevěděl, co tím Ségdae chtěl říci. A brehon Faolchair ani nedovolil, abychom já nebo Aibell pro Gormána svědčily,“ dodala dívka pobouřeně.

„Naneštěstí i v tomto bodě byl Faolchair v právu – vzhledem k blízkému vztahu, který Aibell ke Gormánovi má, a vzhledem k tomu, že ty jsi Aibellina přítelkyně, jste obě považovány za anteist neboli nedůvěryhodné svědkyně,“ vysvětlila jí Fidelma. „Zákon počítá s tím, že Aibell jakožto Gormánova žena má pochopitelně snahu chránit svého manžela. A ty jsi její blízká družka. Z toho důvodu nelze spoléhat, že podáte nestranné svědectví. Kromě toho by vaše ,svědectví‘ bylo pouhým opakováním faktů, které již byly uvedeny.“ Na chvilku se odmlčela, pak dodala, jako by ji to teprve v tu chvíli napadlo: „Tudíž Gormán neví, co tím opat myslel, když říkal, že si zřejmě jde pro nějaké z dokladů na stole?“

„Přesně tak. Vůbec nechápal, o čem to Ségdae hovoří, jaké že dokumenty by měl on chtít. Na stole prý ležely nějaké popsané listy, ale až do té chvíle o nich prý řeč vůbec nebyla.“

Fidelma se na okamžik zamyslela, potom se zeptala: „A brehon Faolchair tedy shledal Gormána vinným z opatovy vraždy?“

„Jak klášterní správce, tak strážný přísahali, že je vyloučeno, že by z opatovy komnaty někdo odešel nebo se do ní dostal. A brehon Faolchair tudíž prohlásil, že na základě dostupných důkazů má Ségdaeovu vraždu na svědomí Gormán, neboť jiné vysvětlení nenalézá.“

„A jaký motiv k tomu činu brehon uvedl?“ ptal se Eadulf a vysloužil si tím pochvalný pohled od Fidelmy.

Ciarnat pokrčila rameny. „Nikdo nedokázal připadnout na žádný důvod, který by Gormána k vraždě mohl vést. Podle bratra Tuamána, opatova správce, Gormán za Ségdaem dorazil v prachšpatném rozpoložení – ale to není dostatečným důvodem k vraždě.“

Fidelma zamyšleně svraštila obočí. „Nejasný motiv je veliká slabina tohoto případu. Celé to nedává vůbec žádný smysl.“

„Ale nedovolí si ho popravit, že ne, paní?“ ujišťovala se dívka a vzápětí se znovu rozvzlykala, přemožena strachem.

Fidelma stiskla rty tak pevně, až z nich byla tenká čárka. Tomu byla odhodlána stůj co stůj zabránit; a o ničem jiném nepřemýšlela od chvíle, co jí dívka pověděla, jak se věci mají.

„Nevíš náhodou, odkud se ty řeči o popravě začaly prvně šířit?“ chtěla vědět.

Dívka jí to mezi popotahováním začala líčit: „Přišel s tím opat Nannid, který je nejvyšším opatem a biskupem lidu Uí Fidgente. Jak je ti jistě známo, je horlivým zastáncem oněch nových církevních pravidel. Mnoho zdejších opatů a biskupů je nyní přijalo za své.“

„Opat Nannid z Mungairitu!“ zvolal Eadulf v tu chvíli s hořkostí v hlasu. „Zřejmě musel výrazně změnit názory od té doby, co se naše cesty naposledy rozešly. Žil jsem v domnění, že ony nové zákony zvané penitenciály nijak zvlášť neobhajuje.“

Dívka se po jeho slovech zatvářila zmateně, ale Fidelma usoudila, že není ta pravá chvíle, aby jí vše vysvětlovala.

„A není ti také známo, proč opat Nannid prosazuje potrestání podle penitenciálů a nikoliv podle našich tradičních brehonských zákonů?“ zeptala se Fidelma Ciarnat.

„Zaslechla jsem ho říkat, že vzhledem k tomu, že Ségdae byl opat a biskup naší víry, by měl pachatel jeho vraždy být také potrestán právě tak, jak předepisuje víra.“

„Zmiňovala ses, že ta hrozná událost se odehrála už před devíti dny. Proč tedy došlo mezi Ségdaeovou vraždou a depeší, kterou nám o tom vládce Donennach do Cashelu poslal, k tak značné prodlevě?“

Dívka se na Fidelmu zadívala poněkud nechápavě, a tak Eadulf otázku zopakoval jinými slovy: „Trvalo to mnoho dní, nežli nám v Cashelu dali vědět, že byl opat zavražděn. Nevíš proč?“

Ciarnat znovu jen pokrčila rameny. „Náš pán Donennach chtěl zřejmě počkat, až proběhne projednávání toho zločinu před brehonem Faolchairem a až ten vynese nad Gormánem konečný rozsudek. K tomu došlo před čtyřmi dny. Pak byl okamžitě vyslán posel s tou zprávou do Imleachu a odtamtud do Cashelu. Jak už jsem se zmiňovala, víme, jaké pověsti se, paní, těšíš, a tak jsme doufali, že se sem z Cashelu vypravíš, abys Gormána zachránila.“

„Ovšem rozsudek už byl vyhlášen,“ opáčila Fidelma střízlivým vážným hlasem.

„Ale trest nikoliv,“ namítla rychle Ciarnat a utírala si oči. „Aibell s Gormánem věří, že ty dokážeš popravě zabránit, že budeš trvat na tom, aby byl souzen podle našich zákonů, nikoliv podle těch nových, cizáckých.“

„A tys nás zde na cestě vyhlížela v naději, že s námi promluvíš ještě předtím, než dorazíme do Donennachova paláce?“ ujišťoval se Eadulf s udiveným výrazem. „Tos měla tedy veliké štěstí, žes na nás zde natrefila.“

Dívka rozhodila rukama. „Došly jsme s Aibell k závěru, že pokud se na cestu z Cashelu vydáte krátce poté, co k vám dorazí Donennachův posel, pravděpodobně se na této stezce objevíte dnešního dopoledne. Jiná přímá cesta z Cashelu sem nevede. A tak mi dnes ráno jeden z palácových strážných ukázal, jak se používá kouřových signálů a co znamenají, a já jsem se sem rozjela, abych na vás čekala.“

„A co ten signál tedy znamenal?“ zajímal se Eadulf.

Dívka v odpověď jen ukázala na vzdálený kopec za nimi. Stále nad ním visely cáry kouře. Ještě než stačila promluvit, Enda nespokojeně zamručel nad vlastní nedovtipností.

„No jistě! Ten oheň zapálili, aby podali zprávu o našem vjezdu na území lidu Uí Fidgente. Mělo mě to napadnout.“

I Eadulf se zadíval směrem, kde se v dálce nad obzorem převalovaly proužky dýmu. „Trochu mě to znejisťuje, když si uvědomím, že náš příjezd pozorují už z takové vzdálenosti.“

„Teine caismberta neboli signální ohně sahají až do doby, kdy lidé prvně pomysleli na to, že bude třeba se bránit před nepřítelem,“ řekl jim Enda, potom vstal a začal sbírat zbytky jídla a jídelního náčiní. „Vzhledem k tomu, že v pevnosti už vědí o našem příjezdu, by snad bylo nejlepší vydat se znovu na cestu?“

Fidelma se nad tím zamyslela. „Překvapuje mě, že sem z paláce ještě nevyrazili žádní bojovníci, aby nás do Donennachovy tvrze doprovodili,“ pronesla zadumaně.

„Máš pravdu – a já už jsem se zde zdržela déle, nežli je rozumné,“ zamumlala dívka, rychle vyskočila a vykročila ke svému koni. „Nikomu neříkej, že jsem se tu s vámi setkala, paní. V Dún Eochair Mháigh je mnoho zla. Vypravím se zpátky jinudy. Aibell záleželo na jediném – abych vás před tím zlem varovala beze svědků a ještě předtím, než do pevnosti dorazíte. Buďte obezřetní, neboť v odpovědích na vaše otázky se dost možná budou skrývat lži – věřte proto raději jen tomu, co uvidíte na vlastní oči… a i tomu snad jen zpola.“

Potom se vyhoupla do sedla a rychlým klusem zamířila od nich jiným směrem, nežli ze kterého přijela.

Eadulf se poněkud stísněně zasmál. „Je to zvláštní, což? Varování před tím, s čím se máme zanedlouho setkat.“

Enda náhle ztuhl a zadíval se pod sebe na cestu mířící k nim z údolí ze směru, jímž se právě hotovili vydat.

„Zanedlouho se setkáme s půl tuctem bojovníků,“ pronesl tichým hlasem.

Všichni na něho nevěřícně pohlédli, nežli také stočili zraky směrem, kterým se díval on.

A vskutku, po stezce vedoucí od Dún Eochair Mháigh se k nim blížila skupinka šesti jezdců; jeli ve dvojicích za sebou a jejich štíty a zbroj vypovídaly nejen o tom, že jsou to vojáci, ale vyobrazení vlka také o jejich přináležitosi ke klanu Uí Fidgente. Jeden ze dvou jezdců v čele třímal v ruce korouhev z rudého hedvábí s vypodobením rozzuřeného vlka s vyceněnými zuby.

Enda pomalu přikročil ke svému koni a přitom rukou zalétl k rukojeti svého meče, aby se ujistil, že je v pochvě volně.

„Endo, nezapomínej, že tito vojáci přijíždějí v míru,“ ozvala se Fidelma spěšně. „Podle praporce je zřejmé, že jde o bojovníky pána Donennacha. Jsme na zdejším území na pozvání jejich vládce. Nesmíme se tedy chovat jako nepřátelé ani dát najevo jakékoliv obavy.“

Enda na místě ztuhl. „Jak si přeješ, paní,“ pronesl trochu uraženým hlasem.

„Navrhuji, abychom v klidu dobalili zbytky od oběda a chovali se tak přirozeně, jako bychom to udělali kdykoliv jindy, když se na cestě setkáme s někým neznámým,“ dodala ještě Fidelma.

Útvar jezdců k nim beze spěchu dorazil, muži v sedle nedávali najevo žádné známky nepřátelství a zastavili před nimi.

„No to se podívejme,“ promluvil jejich vůdce, burácivě se rozesmál a hbitě seskočil z koně. „Znovu tě mohu přivítat ve své zemi, paní, a tebe též, příteli Eadulfe ze Seaxmund’s Ham. Přiznávám ovšem, že jako pokaždé si při našem setkání přeji, aby k němu došlo za přízivnějších okolností – ale zdá se, že Osud tomu tak chce, abychom se vídali jen tehdy, když mezi našimi rody panuje napětí.“

V tu chvíli si mluvčí sundal naleštěnou válečnou přilbici a se širokým úsměvem se na ně zadíval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pokání mrtvých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.