Saskia Noort

STROMBOLI

Syrový příběh o hledání v manželství,
o hledání po rozvodu

Copyright © by Saskia Noort, 2018

Translation © Jana Schrevel-Truhličková, 2019

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-809-7

PROLOG

Jdeme ven. Všechno se se mnou točí.

„Je mi špatně,“ říkám.

„Trocha čistého vzduchu a budeš v pořádku,“ odpovídá a chytá mě za ruku.

Sedneme si k vodě. Vodotrysk sklesle pobublává.

Země je navlhlá.

„Moje sukně,“ říkám.

„Jaká sukně?“ směje se. „Dej si hlavu mezi kolena. Jo, takhle.“

Připadám si jak na horské dráze. Zhluboka dýchám. Do nosu mě udeří zápach banánového likéru. Chce se mi zvracet.

„Tuhle břečku bys vůbec neměla pít.“

„Chtěla bych domů.“

„V tomhle stavu přece domů nemůžeš.“

Ne, to asi opravdu ne. Moji rodiče si myslí, že jsem u Annemarie Goldenwaardové. Vlastně to je pravda. Její rodiče ale na víkend odjeli a my vyrazily do Alkmaaru. Nakonec jsme skončily na večírku u Nathalie Dekkerové.

Tupě zírám na trávu pod nohama. Nemám ponětí, kde jsem nechala boty. On sedí naproti mně. Z obýváku k nám doléhají hlasy.

„Měla by sis na chvíli lehnout.“

Poslechnu ho.

Chladnou ruku mi položí na čelo. Jako bych na chvíli zmizela v tunelu vonícím po mokré trávě. Udělá se mi špatně. Nakyslý obsah žaludku se mi nahrne do úst a já zvracím do jezírka.

Jednou rukou mi přidržuje vlasy. Zdá se mi to milé. Druhou ruku položí na mé pulzující břicho. Ztěžka oddechuji. Teď už mám obě jeho ruce na svých bocích.

„Chtěla bych přece jen domů.“

„Nejdřív se musíš dát dohromady.“

„Prosím, odvez mě domů.“

Nezní to moc přesvědčivě. Zkouším vstát. Oběma rukama mi stáhne sukni.

„Pojď si ještě na chvíli sednout.“

Dělám, co mi řekne.

Posadím se, ale on mi sukni nevrátí. Chvíli si s ní pohrává a nakonec ji hodí přes plot.

Začnu brečet.

„Ježíši. Promiň. To byl jen fór. Nebreč. Já ti ji přinesu. No tak, pojď sem.“

Obejme mě kolem ramen a přitáhne si mě k sobě. Zadržím dech. Nechci, aby ucítil mé zvratky.

Jeho ústa se přitisknou na moji tvář.

„Jsi takovej malej krásnej hajzlíček.“

Celou svou vahou mě přitlačí k zemi. Bojím se, že mě rozmačká.

„Podívej se na mě.“

Dělám, co mi řekne. Jeho oči jsou přivřené. V puse nahromadí sliny a pomalu je nechá odkapávat na mé rty. Pod jeho pohledem se začínám měnit. Jsem čím dál šerednější. Moje bílé maso vychrtlejší a odpornější.

„Jsou tady lidi,“ říkám.

„Všichni jsou opilí,“ říká a jeho ruka zajíždí do mých kalhotek. Jeho prsty mi způsobuji bolest.

„Máš krásně vlhkou kundičku.“

Snažím se od něj odtáhnout. Je strašně těžký. Páchne potem.

„Uklidni se.“ Jazyk mi vrazí do ucha. Slyším, jak mi trhá kalhotky.

Chvatně si rozepíná poklopec. Panebože, on mě snad opravdu znásilní. Myslím, že říkám: přestaň. Ale asi ne dost nahlas, protože nepřestane.

„Špinavá kurvo,“ říká. „Jsi taková malá špinavá kurva.“ Cítím, jak mnou pohrdá. Byl by schopen mě zabít. Chci něco říct, ale rukou mi zakryje ústa.

„Ani se nehni!“

A pak ho do mě strčí a začne zuřivě přirážet. Opět mizím v tunelu. Hlava mně tříská o zeď. Vím, že mi svírá hrdlo, že lapám po dechu, že mi strhává podprsenku a zakusuje se do mých bradavek. Zůstávám však v tunelu, daleko odsud. Necítím nic. Jsem jen loutka v jeho rukách, pod jeho těžkým tělem. Může si se mnou dělat, co chce. Může si se mnou hrát, mou hlavu zatlačit do mokré země a ještě hlouběji ho do mě vrazit.

Nechci zemřít.

Probudím se mezi keři. Pomalu se rozednívá. Z domu se ještě stále ozývá hovor a smích. Jsem skoro nahá, jak v nějakém bláznivém snu, kdy se bez kalhotek procházím po školním dvoře. Mám ho úplně všude, pod každým milimetrem své kůže. Ale žiju, říkám si. Žiju, ale to, co cítím, má daleko blíže k smrti.

Pod sprchou se snažím zbavit všeho hnusu a špíny, co po něm zůstala. Jsem nakažená. Ač se drhnu sebevíc, pach jeho semene zůstává. Usadil se v mých pórech, mých vlásečnicích a razí si cestu do mé dělohy. Všechno mě bolí. Nad mou klíční kostí jsou vidět jeho otisky prstů. To je důkaz. Důkaz, který stejně nepoužiju. Co však musím použít, je Postinor.

Z okna koupelny se dívám na jezírko. Na jeho okraji, hned vedle mých kalhotek leží moje zvratky. Na plotě visí moje sukně.

Obléknu si Nathaliiny šaty. V přízemí vejdu do obyváku, kde se na gauči, v oblacích marjánky, povalují poslední hosté.

„Aaaa, tady tě máme.“ Začnou se smát.

„Naše sexuální dračice.“ Směju se taky. „Už odešel. Už dávno,“ říká někdo.

V zahradě seberu sukni a kalhotky a nacpu je do tašky. Nakonec odemknu kolo. Nejsem schopna na něj dosednout. Moje chyba, vtloukám si celou cestu domů do hlavy. A proto to nesmím nikomu říct. Co by si o mně pomysleli?

KAPITOLA 1

Bella leží ve skříni schoulená za sbírkou mých kozaček. Celá se třese a odmítá vylézt. Tiše šeptám:

„Bello. Pojď, miláčku, půjdeme se projít.“

Tenhle slib vždycky zafunguje. Bella se zvedne a běží po schodech dolů a do kuchyně. U zadních dveří začne štěkat.

„Přestaň! Pst!“

Rychle si nazuju uggsy a obléknu vestu. Vlasy si stáhnu do uzlu a vyklouznu ven.

Venku je ještě tma. Vzduch voní po vlhké hlíně. Nad loukou před naším domem se válí mlha. Bella běží přede mnou. Přejdu cestu a vcházím do lesa. Z kapsy vytáhnu krabičku cigaret. Nenávidím, když tohle Karel dělá. Ted’ ale nechci nic jiného než si naplnit plíce tímhle jedem. Zuřivě nasávám kouř. Bezcílně bloumám lesem. Nemám ponětí, jak dál. Když pomyslím na zítřek nebo jen na nadcházející hodinu, přepadne mě taková úzkost, že skoro nemůžu dýchat. Pronásleduje mě pořád stejná otázka. Mám odejít, nebo mám zůstat? Je to ta správná chvíle? Začnu brečet. Představa odkladu mi nahání ještě větší strach než rozhodnutí samotné. Bella kolem mě pobíhá a hystericky štěká. Na zemi najdu klacek, olámu ostré větvičky a hodím ho před sebe.

Za mnou, v našem hezkém domě na okraji lesa spí moje děti a můj muž. Žijeme tam život, o kterém jsem jako malé dítě snila. Rodina. Moje vlastní děti, můj vlastní muž. Už jako malá holka jsem si nehrávala na nic jiného než na rodinu. Z prázdné kůlny jsem vykouzlila domeček, v kterém si moje sestra, bratranci a sestřenice, „moje děti“, musely hrát. Měla jsem na sobě zástěru a vařila polévku. Můj oblíbený časopis byl Rodiče dneška. Našla jsem ho u maminčiny kamarádky v košíku na noviny. Zajímalo by mě, co by tomu řekl psycholog. Moji rodiče byli mladí a užívali si života plnými doušky. Každý měsíc nás hlídal někdo jiný. Když večer odcházeli, vždycky u telefonu nechávali lístek s novým telefonním číslem. Telefonní číslo místní hospody si pamatuji dodnes. Už tenkrát jsem věděla, že to takhle dělat nechci. Chtěla jsem normální rodinu. Co nejnormálnější. A teď ji zničím.

Zazvoní telefon. Volá Karel. Neberu to. Nechci se zastavit, chci jít dál, co nejdál, bez cíle, navždy, po zbytek života. Telefon zazvoní ještě pětkrát. Nakonec ho přece jen vezmu. Co když se opravdu něco děje a já u toho nejsem. Co když spadl ze schodů? Co když se něco přihodilo mým rodičům? Nebo dětem? Nestalo by se to poprvé, že je jdeme vzbudit, a jeden z nich v posteli není.

„Ksichtíku, kde jsi?“ Slyším, jak chrchlá. Takhle to má vždycky, když se vzbudí. Nic, s čím bych si musela dělat starosti. Zapaluje si cigaretu.

Vím přesně, kde stojí. V pyžamu u digestoře. Oči podlité krví. Je cítit alkoholem, tabákem, spánkem a studeným potem.

„Jsem v lese, s Bellou.“

„Teď?“

„Ano.“

„Je půl šestý.“

„Ano.“

„Víkend.“

„Ano.“

„Nespalas víc jak dvě hodiny.“

„Ano.“

„Proč vstáváš tak brzy?“

Copak je možný, že si nepamatuje, co se dnes v noci stalo?

„Ty jsi přece taky vzhůru.“

„Pojď domů, Ksichtíku, musíme se ještě trochu vyspat.“

„Neříkej mi tak.“

„Jsi přece pořád ještě můj Ksichtík, i když to už tak nechceš.“

„Sbohem,“ řeknu a zavěsím.

To, jak říká my. Jak říká Ksichtík. Jak se budí, jak si jde zakouřit a jak pak zapáchající vedle mě uléhá. Jak se ke mně tiskne, moje lýtka drásá svými nehty. Jak se mě zmocňuje, kdy se mu zachce. Jak se tváří, když ho odmítnu. Jak mi zasunuje úd mezi hýždě a jak si to všechno nechám líbit. Jak se pak potichu vytratím, abych se schoulila na matraci vedle své dcery.

Jak je možné, že jsem to nechala dojít takhle daleko.

KAPITOLA 2

Vyzkoušeli jsme úplně všechno. Přečetli všechny knihy od Paula Coelha, Alaina de Bottona i Jana Geurtze. Trávili jsme čas spolu i každý sám. Milovali se, i když se nám nechtělo. Zahýbali si. Otevřeně o tom mluvili i jeden druhému lhali. Přestěhovali jsme se. Přestavovali. Koupili si letní byt. Zase přestavovali. Zkusili jsme párovou terapii. Individuální terapii. Terapeutické týdny. Rudé prádlo. Navzájem si holit genitálie. Zapalovat svíčky a poslouchat hudbu z mládí. Mluvit. Mlčet. Dávat si prostor. Nárokovat si toho druhého. Polykali jsme prášky na úzkost, antidepresiva, kouřili trávu, pili vodku. Přestali kouřit. Přestali pít. A pak zase začali. Zkusili jsme otevřený vztah. Hádat se. Mlčet. Jógu. Meditovat. Mindfulness. Dělat na zahradě. Chodit na procházky. Všechno. Rozvod nepřicházel v úvahu. Rozvod byl pro ty druhé.

Když jsem byla malá, často se mi zdávalo, že se moji rodiče rozvedli a já si musela vybrat, s kterým z nich chci být. Představovala jsem si, jak bude otec zklamán a matka smutná. Došlo to tak daleko, že jsem skoro vůbec nespala a jen pátrala po projevech jejich lásky. Žili jsme však v sedmdesátých letech a můj otec vlastnil uměleckou galerii. Chodili k nám ti nejbáječnější lidé a ženský se kolem něj točily jak mouchy kolem lejna. Moje matka předstírala, že jí to dělá dobře: koukněte se, jakýho mám doma frajera. Aby si ho udržela, povalovala se rodinným přátelům po klínech nebo tančila v miniaturních šortkách na stole.

Ne, že by to nějak zvlášť pomohlo: nikdy jsme přesně nevěděli, kdy se otec bude doma vyskytovat. V neděli třeba vyrazil do snack-baru pro hranolky a vrátil se klidně ve tři hodiny ráno.

Ale rozvést se, to ne. Jednou jsem zaslechla, jak matka tetě říká: špatné manželství je lepší než žádné. Teta nakonec, proti své vůli, zůstala s manželem alkoholikem ještě mnoho let. V naší rodině jsme prostě raději nevěrní nebo nešťastní než rozvedení.

Karel stojí venku na terase. Rozednilo se a ptáci se právě probudili. Bella se k němu rozběhne a na pozdrav zakňučí. Karel se usměje a pohladí ji. Přitom si zapaluje další cigaretu. Zastavím se kousek od něj.

„Ježíši, Sáro.“

„Já už fakt takhle dál nemůžu.“

„Prosím tě, nepřeháněj.“

„Myslím to vážně. Takhle to opravdu dál nejde.“

„Co nejde?“

„Tohle. Tohle, co děláme.“

„A co teda jako děláme?“

„Přivádíme jeden druhého k šílenství.“

„To je jen taková fáze, miláčku.“

Zhluboka nasaje kouř. Nikdo neumí tak inhalovat jako Karel. Jeho plicní kapacita musí být obrovská.

„Ty jsi…, víš, ty taky stárneš. Pořád si musíš něco dokazovat, seš tak strašně neklidná. Chceš všechno stihnout, jako by ses bála, že ti něco uteče. Ženský to prostě takhle mají.“

Nejradši bych mu dala ránu a tu jeho aroganci z jeho ksichtu vymlátila.

„To jsem fakt ráda, že přesně víš, co mi schází,“ říkám.

„To mi teda spadl kámen ze srdce. A co ta dnešní noc? Budeme to ještě nějak řešit?“

„Tyhle věci se stávaj. Nejsem na to zrovna hrdej. Jsem prostě jen zoufalej chlap.“

Jsem chlap. Jeho výmluva na všechno. Na to, že v neděli s úderem sedmé musí zasednout k televizi. Že radši dojde pro čínu, než aby jednou za čas uvařil. Že vymáhá sex, když je opilý. Že si nestříhá nehty na nohách.

„Vzdaluješ se mi, to je ten problém,“ říká. „Jako bys byla z kamene. Tak ho chci rozbít.“

Projdu kolem něj do kuchyně. Čelem se opřu o ledničku. Jsem strašně unavená. Slyším, jak si sedá ke kuchyňskému stolu. Jak listuje novinami. Jak kašle. Mlčky vařím kávu. I pro něj.

„Díky,“ řekne. Oči má upřené do novin. Den jako každý jiný. Z kávy je mi nanic. Říkám, že zajdu pro snídani. Ani nezvedne oči.

Albert Heijn je ještě zavřený, a tak si sednu na lavičku a zavolám Mirjam.

„Ahojda,“ švitoří do telefonu. A pak, když slyší, jak popotahuju, říká:

„Co ti zase provedl? Kde jsi?“

„Kde asi?“

„Počkej na mě. Budu tam za dvě minutky.“

Mirjam je člověk, který se hned, jak se probudí, většinou kolem páté hodiny ranní, navlékne do sportovního a běží do lesa. Nejí, nespí, nikdy se nezastaví, a to má pět dětí. Snaží se tím zamaskovat, že její manželství za moc nestojí. Jsme kamarádky od té doby, co jsme zjistily, že obě máme milence.

„Ahoj!“ řekne a celá uřícená se vedle mě svalí. Má na sobě bílý přiléhavý sportovní úbor, z kterého jí málem vypadávají prsa. Ta jsou nová. Její manžel Joep z nich byl nadšený. Neví ovšem, že si je nechala udělat kvůli Berendovi. Neboli Medvídkovi, jak mu říká.

„Albert Heijn ještě ani neotevřel,“ směje se.

„Řekla jsem mu to.“

„Co?“

„Že už s ním nechci být.“

„Panebože. A jak to probíhalo?“

V hlavě mám hustou mlhu. Všechno se mi plete.

„Přišla jsem domů.“

„Mělas tu autogramiádu! Jaký to bylo?“

„Vyprodáno. Podepsala jsem dvě stě knih.“

„A pak tam zase seděl. U kuchyňského stolu.“

„Jo. Opilý.“

„No jasně. A podrážděný.“

„Jo, to taky. Tak jsem mu vypravovala, jaký to bylo. A že tam byla jedna paní, která začala brečet, protože jí ty moje články v nějaké těžké životní situaci hrozně pomohly. A on se na mě celou tu dobu díval těma svýma opilýma očima. Viděla jsem na něm, jak zuří a jak mě odsuzuje.“

„Panebože.“

„Tak jsem mu to všechno řekla. Jedním dechem. Prostě to ze mě vypadlo.“

Mirjam zazvoní telefon. Když ho zvedne, slyším, jak na druhé straně někdo křičí. Mirjam si dá telefon dál od ucha.

„Bente! Okamžitě přestaň! Teď hned. Nebo nekoupím croissanty, slyšíš mě?“ huláká do svého iPhonu. Druhá strana okamžitě zavěsí.

Dveře Alberta Heijna se otevírají. Mirjam se zvedne.

„Promiň, ale fakt už musím domů, nebo mi to tam úplně zdemolují. Odpoledne půjdem na vínko.“

Políbíme se a obě vyrážíme do obchodu. Mirjam není v manželství šťastná. Ale skončit s ním nehodlá. Svoji nespokojenost nejdřív schovávala za nekonečný počet těhotenství a teď, když jí Joep další děti zatrhnul, udržuje manželství pohromadě svými nevěrami.

Doma vyrovnám na stůl medovou šunku, salám, rostbíf, celerový salát, croissanty, vejce natvrdo, pět druhů salámu a na kolečka nakrájená rajčata a okurku. Čtyři talíře, čtyři hrníčky. Zapnu hudbu, udělám čaj a vymačkám džus.

Nakonec zavolám, že je snídaně připravená. Ale asi moc brzy, protože Sofie s Vilémem o víkendu většinou před jedenáctou nevylézají z postele. Karel se do ní, jak se zdá, opět vrátil. Koukám na stůl. Mohl by hned na Instagram. Tíží mě pocit viny. Po tomhle jsem přeci vždycky toužila. Snídat se svojí vesele štěbetající rodinou. Tak ráda bych to zase chtěla, ale už to nejde, ať dám na stůl cokoliv. Nakonec seberu odvahu a jdu je vzbudit, puberťáky v jejich dětských postýlkách.

Nejdřív Viléma. Smrdí to u něj jak v zapocené ponožce.

„Jdi pryč!“ křikne na mě a přetáhne si peřinu přes hlavu.

„Přinesla jsem croissanty.“

„Vypadni.“

„A rostbíf.“

Sofiin pokojíček voní po Rituals.

„Dnes v noci sis ke mně zase přišla lehnout, viď?“ zamumlá.

„Jen na chvíli,“ říkám. Jako by na tom záleželo.

Sofie se otočí na bok, ve svých rukách svírá stářím vyšisovaného plyšáka. Přitiskne si ho k nosu.

„No tak, miláčku. Snídaně je připravená. Přinesla jsem rostbíf.“

„Mamííí,“ zakňučí. „Je teprve devět hodin.“

„Posuň se kousek,“ říkám a sundávám si uggsy. Sofie mi dělá místo.

Lehnu si vedle ní a její hubeňoučké, dětské tělíčko si k sobě přitáhnu.

„Mám tě moc ráda, mami. Podrbala bys mě na zádech?“

Zasunu jí ruku pod noční košili a jemně ji podrbu po teplé, ospalé kůži.

Karel čte noviny a Vilém kouká do telefonu. Sofie si stěžuje, že její vejce není dost natvrdo.

Podáváme si džem, máslo, nůž na sýr. Dělám, že je to snídaně jako každá jiná. Se vším všudy netrvá víc jak deset minut. Sofie se jde osprchovat a ke kamarádkám, Vilém se vypaří do svého pokoje. Karel se přesune s kávou a novinami ven, kde může podle libosti kouřit.

Uklidím ze stolu. Štěstí těch druhých mi k životu hodně dlouho stačilo. Tak proč se to teď změnilo? Tyhle otázky se mi celé dny a noci honí hlavou. Je to, jako by to nebyl můj život. Venku si sedám ke stolu naproti Karlovi. Bella mu leží u nohou.

„Karle…,“ začnu. Bella se zvedne a odběhne do domu, po schodech nahoru, schovat se do skříně.

„Poslouchej, Ksichtíku…“

Naštvaně se na něj podívám.

„Teda Sáro. Sáro. Máš pravdu. V noci jsem zašel příliš daleko. Nesmím to zlehčovat. Byl jsem opilý. A ty… víš, po všech těch letech jsi pro mě pořád záhada. Chci se k tobě přes tu tvrdou skořápku nějak dostat, chci ji rozbít a najít tě. Tu skutečnou Sáru. Ale ta pro mě zůstává ukrytá, schovaná za obrovským betonovým kvádrem. Někdy se z toho můžu zbláznit. Nikdy, přísahám, ještě nikdy jsem nikoho neuhodil. Nevím, co to do mě vjelo. Přestanu s pitím. Jestli to pomůže, tak to udělám. Pro tebe. Když ty zase pro mě vylezeš z té své skrýše.“

Teď, když jsem se konečně odhodlala a posbírala všechny své síly, zrovna teď musí změnit taktiku.

„Všechno jsme už vyzkoušeli,“ šeptám potichu. „Všechno. Kolikrát jsi už přestal pít? Na kolika jsme byli terapiích?“

„Sáro, musíš fakt mluvit trochu hlasitěji.“

Bojuj. Řekni to. Řekni: tohle jsem já, tohle chci. Už si nepamatuji, který terapeut mi tohle poradil.

„Už takhle dál nemohu. Ničí mě to. Jsem vyčerpaná.“

„Proč už zase takhle začínáš? S tebou to je pořád z extrému do extrému. Přece ti říkám, že přestanu pít. Tak buďme realističtí a počkejme.“

„Půjdeš do léčebny?“

„Je to nutný? Pokud to je to, co chceš, tak půjdu do léčebny. Když jinak nedáš. Nechci tě ztratit.“

Nemám ponětí, co mu na to mám říct. Mám hlavu na prasknutí.

„Chceš kafe?“ ptá se.

Kývnu na souhlas.

Za malou chvíli se už oba, nadopovaní kofeinem, procházíme lesem. Bellu jsme nikdy tak často nevenčili jako tenhle rok.

Karel mě vezme za ruku. Ta jeho je zpocená. V lese se to hemží rodinami. Kdo by si takovýhle krásný den nechal ujít. Se všemi se zdravíme. Určitě si všichni myslí: Takový hezký pár lidí. Vždycky venčí psa společně.

„OK, když teda půjdu do léčebny, jak dlouho tam budu?“

„Nevím, šest týdnů?“

„Vybereš mi nějakou dobrou. Budu na šest týdnů pryč. Budeš mít alespoň čas si odpočinout. A pak začneme od začátku. Přihlásíme se znovu ke Gondě, ale tentokrát to dokončíme. Uděláme to přesně tak, jak chceš.“

Gonda je naše párová terapeutka, kterou nám doporučila Mirjam. Zachránila už mnohá manželství, mimo jiné taky to Mirjam.

Gonda má krátké šedé vlasy, levné brýle a své podsadité tělo obléká do fialových, na tělo upnutých jóga tepláků. Když na druhé návštěvě Karlovi nabídla, aby si šel, protože zjevně trpěl nedostatkem mateřské lásky, sednout na její klín, Karel se naštval a odešel.

„Sorry,“ říkám, „na to je už pozdě. Já už nechci.“

Karel pustí moji ruku.

„Prosím tě, Sáro.“

Jdeme mlčky dál. Mám stažený žaludek. Ať se stane cokoliv, vydrž, říkám si. Nevzdávej to. Už tam skoro jsi. Karel se najednou zastaví. Svaly na obličeji má napjaté.

„Když teda chceš, abychom se rozešli, tak teda jdi.“

Z kapsy vyndá krabičku marlborek a jednu si zapálí. Stojím naproti němu. Lidé nás míjejí. „Hezký den, nemyslíte?“

Karel se usmívá. „No jo, den jak malovaný.“

Lidé mu jeho úsměv oplácejí. Ach ten Karel.

„Nezdá se ti to trošku divný?“ říkám, když čumilové zmizí z dohledu.

„Jako co? Ty chceš pryč, ty chceš tuhle rodinu rozbít, takže si myslím, že bys taky ty měla odejít.“

Na chvíli si představím, jak odjíždím. V kufru pár krabic, brečící děti za oknem.

„Karle, opravdu…“ Otočím se a jdu domů.

„Tak si běž! Když to tak strašně chceš! Běž!“ křičí. Rozběhnu se. Bella nadšeně běží se mnou.

KAPITOLA 3

U nás na vesnici jsou rozvody na denním pořádku. Probíhá to následovně: manžel se spustí s kopií své ženy, díky místním tamtamům nebo jeho mobilu se to provalí, manžel je vyhozen a po trpkém rozvodovém boji si s kopií pořizuje další děti. Jednou za čas dojde k totálnímu vztahovému zemětřesení. Je to, jako by někdo naházel všechny páry do odstředivky a ony z ní vypadly kompletně promíchané.

Manželství se kolem nás rozpadala jak na běžícím pásu. Byla to taková rozvodová epidemie. Každý nový případ nám naháněl větší a větší strach. Takhle jsme dopadnout nechtěli. Takhle opravdu ne! Byli jsme přece lepší. Měli jsme každý svoji kariéru, ale pracovali i spolu. Společně se starali o děti, ale trávili příjemné chvíle i bez nich. I tak nějak mohlo manželství vypadat. Dokonce jsme o tom psali. O tom, jak jsme jeden druhého štvali, o rozdílech mezi muži a ženami, o hádkách kvůli kouření, o tom, kdo má vařit, o televizní ovladač. Čtenáři to milovali. Známý spisovatel a jeho novinářka. On, starší, moudřejší a trochu hulvát a ona, blonďatá přidrzlá múza. On, který po sobě nikdy neuklízel, plot spravoval lepicí páskou a do zblbnutí poslouchal Boba Dylana. Ona, ne úplně úspěšná matka, nenávidějící bujné dětské večírky, nešikovně klopýtající životem. On, levicový intelektuál, sečtělý a komplikovaný, ona, o něco pravicovější, pragmatická a nekomplikovaná.

Moje první kniha, která vyšla před pěti lety, měla obrovský úspěch. Karlův pátý román, na kterém šest let pracoval, vyšel půl roku potom a poprvé se nedostal mezi deset nejčtenějších titulů. Sbírka našich společných fejetonů se osm týdnů držela na prvním místě. Na zadní straně obálky stálo: neshodnou se skoro na ničem, jen na tom, že se nesmírně milují. Nikdo nepíše o manželském životě tak vtipně, laskavě, ale taky tak bolestně důvěrně jako manželé, kolegové a nejlepší přátelé Karel van Bohemen a Sára Zomer. Časopisu Linda připadaly fejetony „tak důvěrně známé a dojemné – láska z nich jen prýštila“, zato Connie Palme v televizním pořadu DWDD řekla, že Karel sdílí lože s trojským koněm, který zahubí holandskou literaturu.

Dnes v noci mi Karel řekl, že Palme měla pravdu. Možná nezahubím holandskou literaturu, ale jeho určitě. Za všechno, čeho jsem dosáhla, vděčím jemu. Vždy mě podporoval, pomáhal mi, bránil mě, když to bylo třeba, a teď, když se mi ho podařilo vytlačit ze žebříčku nejčtenějších spisovatelů, jsem ho odkopla. Prosím ho, ať mluví trochu tišeji, že děti spí. Odsekne mi, že už se ode mě nenechá komandovat. Udělám to, co mně Gonda poradila, abych v takových situacích dělala: opouštím bitevní pole. Projdu kolem něho ke schodišti a přitom mumlám něco ve smyslu, že to bude lepší, když si půjdeme lehnout. Zítra u kávy, až se uklidní, si o tom můžeme promluvit. Chytne mě za ruku. Bolí to, snažím se z jeho sevření vyprostit. Nezačínej, říkám, načež napřáhne ruku a jen o kousek mine můj obličej. Neschopni slova na sebe zíráme. Nemám strach, necítím ani bolest, ani smutek, jen mrazivé opovržení.

Neomluví se. Místo toho si nalije další sklenici červeného a zapálí si další cigaretu.

„Myslím, že máš pravdu, Sáro. Odcizili jsme se. Stala se z tebe SBS 6, zatímco já jsem pořád VPRO.“

Vůbec se mě to nedotkne, jen se mi uleví. Cesty zpátky už není.

Karel se zabarikádoval ve své pracovně. Obědvám s dětmi a snažím se být v pohodě.

„Upečeme si k večeři kuře s hranolky?“

Z Karlovy pracovny se ozývá Elvis.

„Do prdele, co to do táty zase vjelo?“ ptá se Vilém.

Říkám, že má asi dobrou náladu.

„Něco se děje, že jo?“ ptá se Sofie.

„Všechno je v pohodě, děti. Co kdybychom upekli štrůdl?“

„Proboha, proč? To přece nikdy neděláme. Proč chceš teď najednou péct štrůdl? Akward.“

„A co jít s Bellou na pláž?“

„Ses zbláznila, ne? Je to jasný, něco se děje. Má táta už zase depresi?“

„Samozřejmě, že ne. Jak tě to napadlo?“

„Protože Bella je už zase celé dny zalezlá ve skříni. Takhle to dělala minulý rok, pamatuješ si, to byl táta taky pořád naštvanej.“

„Já si myslím, že ji jen něco vyděsilo. To ji přejde.“

„Mami, fakt to nesnáším, když nám neříkáš pravdu.“

Karel zesiluje Elvise.

‘You’re sleepin’ son I know

But really this can’t wait

I wanted to explain

Before it gets too late

For your mother and me

Love has fi nally died

This is no happy home

But God knows how I’ve tried.’

„No jo, ten má určitě zase depresi, mami.“

• • •

Jak to u vás vypadá? textuje Mirjam.

Nic moc.

Vínko, navečer?

Počkám, až jak se vyvine situace. Když tak na chvíli, někde ve vesnici.

Karel nemá neohlášené návštěvy v lásce. A Mirjam nesnáší. Říká o ní, že to je povrchní drbna a že do všeho šťourá. Myslí si, že všechno zveličuje, a když se napije, tak nás podezřívá z lesbického vztahu. Proto se s Mirjam snažíme držet naše přátelství pod pokličkou. Scházíme se, když jdeme na nákup do Alberta Heijna nebo tomu tak alespoň říkáme. Když jedna z našich drahých poloviček volá, kdeže to jsme, tak jim odpovídáme, že jsme se čistě náhodou potkaly nebo že právě stojíme u pokladny.

Vytáhnu žehlicí prkno. Musím začít něco dělat. Žehlení je hned vedle vaření ta nejuspokojivější práce, kterou znám. Výsledek se hned dostaví a člověk tuhle činnost může provozovat zcela bezmyšlenkovitě. A možná to dělám proto, abych Karlovi ukázala, že jsem k něčemu dobrá, že ještě pořád vím, co rodina potřebuje. Mirjam posílám esemesku, že dnes nestíhám.

Vystresovaní až na půdu se snažíme přežít večeři. Děti nevědí, jak se od stolu vytratit co nejrychleji. Odejdou do svých pokojů nebo možná k Belle do skříně. Kdo ví. Hlavně pryč z dusna v kuchyni. Jen, co odejdou, tak na mě Karel začne dorážet, co tam jako ještě dělám.

„Uklidni se, prosím tě,“ odseknu mu.

„Ty chceš přece pryč. Tak už, do prdele, běž.“

„Já bych děti nikdy neopustila.“

„Já taky ne.“

Vstane a s lahví v ruce znovu odchází do pracovny. Uklidím stůl, všechno naskládám do myčky, utřu stůl a kuchyňskou linku, do Belliny misky nasypu granule a odcházím do své vlastní skříně neboli své pracovny, která dříve sloužila jako herna pro děti. Na počítači vyhledám Spotify a pustím si playlist nazvaný Sundaymood. Víc by se hodilo Divorce tunes. Jako by mi na prsou ležel kus betonu. Jak se mám z téhle situace dostat? Mám se podřídit? Nebo být poslušnější, jak pronesla moje tchyně, když se dozvěděla o našich problémech. Víš, co by to chtělo? Abys byla poslušnější. Už léta se jí zdá, že Karla zanedbávám. Na co jsou ty tvoje věčné ambice? Co je špatného na tom, starat se o muže a děti? Pak okamžitě následuje přednáška o tom, jak dřív bylo všechno lepší, jak se nikdo nerozváděl, a celý výstup zakončí větou: Máš vůbec ponětí, jak se na těch dětech podepisuješ?

Co je na tom špatného? Dvacet let nedělám nic jiného. Co tě nezabije, to tě posílí, říká moje matka, která je přesvědčená o tom, že mám krizi středního věku. Jednou, až se z ní dostanu, zjistím, že jsem všechno zničila, a kvůli čemu? Svobodě? Nezávaznému sexu? Klidu? Nemám ponětí. Vím však jistě, že už vedle něj nejsem schopna usínat. Při jakémkoliv intimním styku s Karlem mám pocit, jako by mě někdo pomalu rdousil. Samozřejmě, že jsem to často přemohla. Dokonce jsem o tom i psala. Nevymlouvat se a s chutí do toho a myslela jsem to naprosto vážně. Měla jsem plné zuby ženských, které si pořídily dítě jako životní pojistku a hned potom se začaly vymlouvat, že jsou na sex příliš unavené. Neskuhrat, vyholit se, hodit do sebe panáka, navléct na sebe něco ordinérního, pustit Marvina Gaye a hurá na to. Nejradši bych se všem těm ženám, které mě poslechly a které se, přestože na to neměly náladu, nechaly svým mužem ošukat, omluvila. Chtěla bych jim říct, že to tak není, že tímhle manželství nezachrání, ale zničí. A taky: proč máme my ženy být zodpovědné za to, jestli sex nebo vztah funguje? Proč se musíme parádit a vyholovat, po porodu si nechat omladit pochvu, nechávat si přifouknout cecky a maskovat strie? O tomhle všem píšu, ale sama se tím neřídím.

Toužila jsem po Karlovi vůbec někdy? Už si na to nevzpomínám. Vím, že jsem ho chtěla uspokojit. Chtěla jsem, aby po mně toužil, a později, aby byl spokojený. Toužila jsem být jako všichni ostatní, chtěla jsem si dokázat, že jsem normální, že to, co se mi v mládí stalo, na mně nezanechalo žádné následky. Když mám s někým sex, je to pro mě důkaz, že mě má někdo rád, a ne nutně, že mám sama někoho ráda. Orgasmu s mužem jsem nikdy nedosáhla. Dřív mi to nevadilo. I bez toho jsem si sex dokázala užít nebo jsem si to alespoň namlouvala. A samozřejmě, že jsem orgasmus předstírala. Teď už nedělám ani to. Karlovi to je stejně jedno.

Vchází do pracovny. Rychle překliknu text. Cat Stevens zpívá: „Look at me, I’m old and I’m happy.“

„Do hajzlu, Sáro.“

„I know, I have to go away.“ Zavři hubu, Cat Stevensi. Karel si sedne na zem.

„Co s tím uděláme?“

Vstanu ze židle a posadím se vedle něj.

Vypadá sklíčeně, hlavu vklíněnou mezi ramena, na tvářích slzy. Je to moje vina.

„Není to divný, odejít, když vlastně odejít nechceš?“ říká. „Chci být tady, s tebou, se svými dětmi. S Bellou. Tohle je všechno, co mám. Nic jiného pro mě neexistuje! Mám hrozný strach, Sáro.“

Vezmu ho za ruku. Naše prsty se propletou. Položím si hlavu na jeho rameno a taky brečím.

„All the times that I’ve cried, keeping all the things I knew inside. Itś hard, but it‘s harder to ignore it.“

Posloucháme hudbu a přitom pijeme a kouříme.

Karel říká: „Myslím, že bychom se na to neměli dívat jako na konec. Dáme si pauzu. Vidím, že máš všeho plný zuby. A potom, kdo ví, Sáro, třeba se zase dáme dohromady. Té možnosti se nechci vzdát.“

„A přestaneš s pitím?“

„Nemůžeš mi vzít úplně všechno.“

„Ne, ale nechci, aby ses upil k smrti.“

„Ne, ale to už odteď není tvoje starost.“

„Můžu ti ale dát kamarádskou radu.“

„Měla by ses teď starat hlavně sama o sebe. Ty taky zrovna neabstinuješ.“

Už mu zase otrnulo. Vždycky všechno překroutí. Ale má pravdu, tohle už není moje starost.

„Co si myslíš? O mém plánu?“ říká.

„Myslím, že je dobrý.“

„Ale není to na furt. Že ne?“

Přikývnu a tím bolest oddálím. Vím, že to je to nejhorší, co můžu udělat, ale jsem prostě slaboch, který se slovo rozvod pořád ještě bojí vyslovit. Co ale řeknu, je:

„Zítra začnu hledat bydlení. Zůstaneš zatím tady s dětmi. Až něco najdu, tak jim to řekneme.“

KAPITOLA 4

Stojím v tunelu Schiphol, když zapípá můj iPhone.

Pokoj 11, za chvíli nashle X

Nemám na nic náladu, jsem unavená. Chce se mi zalézt do postele a popíjet víno, jen nemuset poslouchat nějaké složité řeči. Nejraději bych byla sama, s Netflixem a roomservisem. Ale ani jedno v motelu Schiphol A4 nemají.

Každé první pondělí v měsíci se tam s Derekem setkáváme, většinou kolem poledne na pokoji číslo 11. Za pokoj platíme na střídačku, kdo neplatí, ten se stará o oběd. Tahle aféra trvá už dva roky a až doteď na to nikdo nepřišel. Je to tím, že do sebe nejsme zamilovaní. Nechceme od sebe nic jiného než tři hodiny sexu. Derek je přesvědčen, že mu náš poměr zachránil manželství. Já jsem tomu taky nějaký čas věřila.

Naše rodiny už šest roků jezdí do stejného zimního střediska, do stejného hotelu a z našich nejstarších se na týden stávají nejlepší kamarádi. Derekova žena Ilse stejně jako Karel zimní sporty nenávidí, zatímco já s Derekem je milujeme. Společně nadávají na to, jaká je zima, jak se musí tahat s lyžemi a botami, na zařízení hotelu, na příšernou rakouskou hatmatilku, na to, jak cestovní ruch ničí životní prostředí a na otřesnou a všudypřítomnou aprés – ski muziku. Jediné, co Karel na rakouské kultuře oceňuje, je nevyčerpatelný výběr alkoholických nápojů.

I přesto s námi oba každý rok vyrážejí. Nazují lyže a neohrabaně se za námi ze svahu spouštějí. Každý den tradičně zakončíme na chatě v půlce sjezdovky a po deseti pivech pak hromadně vyřváváme Komm hol das Lasso raus. Ilse, Karel a děti už s námi většinou nejsou.

Jednou večer během naší druhé společné dovolené jsme s Derekem, posíleni alkoholem, hledali ve sněhu moje lyže. Já volala Karlovi. Derek Ilse. Oba dva už ale byli na večeři, a tak jsme s Derekem sedli na snowboard a spěchali za nimi. Co chvíli jsme spadli, přičemž Derekovy ruce při posledním pádu skončily pod mojí větrovkou. Obrátila jsem se na něj a on mě políbil. Bylo to naprosto úžasné. Jeho vůně, jeho ústa, jeho jazyk, chlad jeho tváře, hvězdy nad námi. Takhle plná života jsem se necítila už strašně dlouho.

„Pfíí,“ byla naše první reakce, když jsme dojeli pod svah a urovnali si oblečení.

„Nebezpečně skvělý,“ shrnul Derek.

„Měli bychom se cítit provinile?“ ptám se.

„No to víš, že ne. Když se na to podíváš z větší perspektivy, tak zjistíš, že to vůbec nic neznamená.“

Od svých jednadvaceti jsem se s nikým jiným než s Karlem nelíbala.

Teď jsem se ale s Derekem chtěla vyspat. Chtěla jsem zjistit, jaké to je, mít sex s někým jiným. Až do toho polibku na sjezdovce jsem se přesvědčovala, že to, že s Karlem nikdy orgasmu nedosáhnu, není zase takový problém. Tenhle vztah mi přece přináší tolik jiných věcí. Krásnou rodinu, pocit bezpečí, tu jistotu, že mám muže, který mě miluje. Teď se ale ukázalo, že jsem něco nalhávala nejen Karlovi, ale především sama sobě. Že jsem v sexu dbala hlavně na jeho potřeby a ty svoje nechala zemřít. Dělala jsem to, většinou otupená alkoholem, protože kdybych byla střízlivá, znovu a znovu bych před sebou viděla obraz toho, jak mi svírá hrdlo, jak mnou surově cloumá, jak mě vláčí za vlasy.

Zaťukám na dveře, otevírá mi Derek v županu. Políbíme se tak, jak se líbají manželé. Úplně jinak než před dvěma lety, kdy jsme jeden druhého teprve objevovali a samým vzrušením a nervozitou šli okamžitě na věc. Teď se z toho stala rutina, což je na jednu stranu škoda, ale na druhou to s sebou přináší pocit bezpečí.

Na zem postavím tašku, vytáhnu z ní vychlazené šampaňské a dvě krabice s jídlem.

„Ach, to je ale paráda,“ říká Derek. Je to hezký chlap. Mohutný, blonďatý, s atletickou postavou. Takový ten typ, co o volných víkendech dělá triatlon. Dělal by cokoliv, jen aby nemusel sedět s Ilse doma na gauči. Oblečený vypadá nudně. Na nose má ošklivé brýle a na temeni začíná plešatět. Ale pod těmi tmavošedými kalhotami, pohodlnými botami a svetrem se zipem se skrývá sexuální šelma.

A tady, v našem malém, chlípném hnízdečku ztrácí všechny zábrany. Někdy kouříme joint a vždycky pijeme šampaňské. Kondomy zásadně nepoužíváme. Máme monogamní vztah. Myslíme si, že to, že jednou za tři měsíce souložíme se svými vlastními partnery, představuje jen zanedbatelné riziko. To je samozřejmě naivní. To, co děláme my, můžou zrovna tak dělat Karel i Ilse. Ale my si prostě věříme. Tohle je ten nejpočestnější mimomanželský vztah, který kdy Holandsko zažilo.

Svléknu se donaha a lehnu si na postel. Topení krásně hřeje. Hned bych spala. Derek pouští Marvina Gaye, nalije mi skleničku šampaňského a do pusy mi dá kousek sashimi. Vypadá to, že se mu taky nechce moc mluvit. Políbí mě na rty a hned nato se začne věnovat mým prsům. Saje mi bradavky a zároveň mi dvěma prsty krouží v rozkroku. Vzpomenu si na Karla, který mi tenhle týden řekl, že nemá strach, že bych měla někoho jiného, vzhledem k tomu, že mi sex nic neříká. Musí to být báječné přemýšlet jako on.

Roztáhnu nohy a nechám Dereka dělat to, co umí ze všeho nejlíp. Nejdříve mi jazykem přejíždí po vnitřní straně stehna a potom mi pusu zaboří do klína a začne mi jemně olizovat klitoris. Během pěti minut jsem vlhká a on říká: tohle byl jen warming-up.

Ačkoliv je Derek fantastický milenec, který se pokaždé dychtivě vrhá do mého klína, ani s ním jsem orgasmus nikdy neměla. Takže to zcela jistě musí být moje chyba. Nejsem schopná se někomu úplně odevzdat. Pokaždé, když se vzruším, něco se stane a na místo rozkoše se dostaví jen bolestné rozčarování. Jednou jsem se o tom odvážila promluvit s Gondou. Poradila mi, abych se tou bolestí nenechala zastavit, ale abych pokračovala. Dívej se na to jako na sladkou bolest, řekla mi. A tak to taky dělám, ale orgasmu stejně nedosáhnu, ať se snažím, jak chci.

„Ilse už to zase má,“ říká Derek potom, co jedním douškem vyprázdní sklenici. To znamená depresi.

Nemám ji ráda, i když ji moc dobře neznám. Je to prostě ženská, která pořád něco má. Pokleslé pánevní dno, poporodní deprese, boreliózu, alergii na lepek a všechno mezitím. Od té doby, co se jim narodila jejich nejmladší dcera, spolu prakticky nespí. A té už bude deset.

„S Karlem se rozcházíme.“

Derek se na mě vyděšeně zadívá.

„Ne! Ach! Proč?“

Vstane a dolije nám skleničky. Dívám se na jeho hezký zadek, který si zaslouží, aby ho každý den někdo obdivoval. Mohli bychom být spolu? Ne, je na mě moc nudný a zbabělý.

„Co se stalo?“

Podá mi skleničku a zase si vedle mě lehne. Zhluboka se napiju a celá vlhká se na něj posadím. Cítím, jak se ve mně zvětšuje. Líbám ho. Chytne mě za boky a oba nás přetočí. V očích má slzy. Sevře mi hlavu v dlaních a políbí mě. Ne lačně, ale konejšivě.

„Sáro, co to vlastně děláme?“

„Šukáme,“ odpovídám.

„Já už nemůžu. Cítím se najednou hrozně provinile.“

„Takhle to děláme už dva roky…“

„Jo, ale teď si uvědomuji…“ Odtáhne se ode mě.

Měla jsem být zticha.

„Není to kvůli mně, že? Kvůli tomuhle?“

„Ne, Dereku, tohle je moje záchrana. Můj únik. Někdo medituje, my šukáme.“

„Uvědomuješ si, že to je teď úplně něco jiného, když jsi teď sama.“

„Jednak ještě sama nejsem, a co se mě týká, nic se nemění.“

Posunu se trochu níž a rty obejmu jeho napolo ztopořený penis. Jen ať už přestane hořekovat. Ale bohužel. K životu ho už neprobudím. Posadím se a potichu zpívám s Marvinem: „There is nothing wrong with me loving you…“

„Copak to s tebou nic nedělá?“ ptá se.

„Samozřejmě, že ano. Je mi z toho smutno. Proto jsem taky tady, abych na to pořád nemusela myslet.“

Schoulím se mu do náruče.

„Já to chápu.“ Políbí mě na vlasy.

Rukou hladím jeho přirození. Let’s get it on.

„Vůbec si netroufám o tom přemýšlet,“ říká Derek.

„Já taky ne. Ale jde to nějak samo. V určitou chvíli je ten tlak tak velký, že ti nic jiného nezbývá. A dokonce teď, když jsem mu to řekla, se to snažím vstřebávat jen po malých, přehledných kouscích. Najít bydlení pro Karla. To je teď ten kousek, který řeším. A všechny myšlenky na to, co bude potom, prostě potlačuju.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stromboli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.