Gone

Copyright © Leona Deakin, 2019

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-598-1

Věnuji svým sestrám, Elizabeth a Joanne.

Děkuji vám, že jste mě inspirovaly k psaní.

Všichni jsme červi. Já však věřím,

že jsem ten „červ“, co svítí – světluška.

Winston Churchill

Když večer zavře přírodě oči,

světluška zažehne svou jiskérku,

aby upoutala své oblíbené mušky

a pokoušela tuláky v temnotě.

James Montgomery

1

Čtrnáctileté Seraphine Walkerové spadaly blond vlasy v půvabných prstýncích na ramena. Oblečenou měla přiléhavou školní halenku a krátkou sukni. Hned na první pohled působila svůdným dojmem. Ale podobně jako světlušky, které svými uhrančivými pochodněmi lákají nic netušící kořist, nebyla ani Seraphine Walkerová taková, jaká se zdála.

Zazvonil školní zvonek a Seraphine upustila tužku. Dopadla s tichým klepnutím na zem a z ostré špičky se na leštěné parkety rozstříkly maličké kapičky krve. Školník ležel vedle tužky, držel se rukama za krk a okolo jeho zkrouceného těla se pomalu rozšiřoval karmínově rudý kruh. Téměř jistě umíral.

Vypadalo to krásně. Ale nebylo to neuctivé? Nejspíš ano. Stejně jako bylo neuctivé stát u něj a dívat se, jak s každým výdechem chrlí bublinky krve, která mu cákala po bradě.

Seraphine věděla, že by se měla odvrátit. Ale nemohla. Bylo to tak fascinující! Vtom ji přepadlo nutkání pokleknout a podívat se zblízka, jestli je rána v místě, kde tužka zasáhla kůži, krásně úhledná, nebo rozšklebená a potrhaná. Logika jí říkala, že by měla být úhledná a čistá. Bodla ho rychle a rázně, takže by to měla být čistá rána. Jen to chtěla vědět jistě. Sklonit se ještě o kousek blíž…

„Seraphine? Seraphine?“

Tělocvičnou běžela paní Brownová. Mohutné poprsí učitelky výtvarné výchovy poskakovalo nahoru a dolů, nahoru a dolů, zatímco manšestrová sukně jí šustila o boty. V jejím výrazu se zračila panika a strach. Seraphine to překvapilo. Čekala by spíš hněv. Podívala se na Claudii, která vzlykala, ruce ovinuté okolo nohou, hlava se jí třásla na kolenou. Paní Brownová se kolem ní prohnala bez povšimnutí. Claudia zvedla hlavu a zaštkala o něco hlasitěji. Oči měla rudé a na tvářích jí zůstávaly stopy po slzách. Její výraz byl však zvláštní. Vůbec žádná úleva.

Seraphine uměla dobře číst v lidech. Opravdu dobře. Ne vždy jim však rozuměla. Proč pláčou? Proč křičí? Proč utíkají?

A tak se dívala. Studovala je. Napodobovala. A balamutila.

2

Lana seděla u malého stolku na podestě s kávou v ruce a pořád ještě v pyžamu. Výhled na severní Londýn ignorovala a místo toho hleděla před sebe na obrazovku laptopu. Dokončila právě na Facebooku aktuálně módní kvíz – Jaký druh kávy jste? – a pak se opřela, objala šálek oběma rukama a čekala, až se načtou výsledky. Obrazovka až příliš jasně svítila a kurzor poblikával v rytmu s bolestí v jejích spáncích. Trpělivější člověk by si našel ovladač nastavení a upravil kontrast. Lana však vytrhla napájecí šňůru, čímž se laptop přepnul do úsporného režimu a obrazovka o tři odstíny ztmavla.

Objevil se výsledek: Jsi dvojité espresso – na většinu lidí moc horké a silné. To se Laně líbilo. Její dcera používala daleko méně lichotivé obraty, slova jako nezodpovědná, ujetá či špindíra. Za láhev vína v kuchyňském odpadkovém koši a vodku u postele by ji Jane odsoudila. V jejím věku byla Lana promiskuitní narkomanka, která měla na kontě nejméně tři zatčení za drobné kriminální delikty. Ve srovnání s tím, čím Lana protáhla svoji matku, nebyla kritická a nudná dcera nic extra. Trocha zklamání, to ano, ale rozhodně nic extra.

Lana sdílela výsledek kvízu s facebookovými přáteli a příznivci na Twitteru. Marj reagovala komentářem, že dobrým lidem se dějí dobré věci. Dalším sedmnácti se to líbilo. Lana naťukala pohotovou odpověď – To řekněte těm 39 lidem zabitým při přestřelce v istanbulském nočním klubu – a zmáčkla Enter. Někteří lidé jsou fakt tupí, optimističtí idioti.

Ozvalo se klepání na dveře. Lana zlehka seběhla po schodech bosýma nohama. Co je to za člověka, že ignoruje dokonale fungující zvonek u dveří a buší masitou pěstí na dřevo? Instantní káva servírovaná se spoustou mléka a dvěma cukry, konstatovala, když otevřela dveře. Nikdo tam nebyl. Lana se dívala, jestli na prahu nezůstala ležet doručenka nebo balík, ale nic.

„Děcka pitomý,“ zamumlala polohlasně a šla znovu zapnout rychlovarnou konvici.

V kuchyni nabrala lžičkou kávu do plunžrového kávovaru, zalila ho vodou a vypláchla si v dřezu hrnek. V zahradě se velký kos snažil vytáhnout ze země kroutící se snídani. Chvíli to vypadalo, jako by červ snad měl navrch, jenže pták potom několikrát přešlápl v jakémsi ptačím tanci a pong, červ vyletěl ven. Lana se otočila k lednici, že si podá mléko – a vtom to spatřila.

Na konci chodby u vstupních dveří ležela na koberci malá bílá obálka. Když šla prve otevřít, odsunula ji dveřmi stranou ke zdi. Lana přišla ke vchodu, zvedla ji a chvíli obracela v ruce. Obálka se za pohybu třpytila. Na přední straně bylo vytištěné její jméno, přesněji vytlačené ve stříbrné fólii.

Vtom jí začal zvonit telefon. Zalovila v kapse a podívala se na monitor.

„Čau, zlato,“ řekla a hned si uvědomila, že její hlas zní chraptivě jako v kocovině.

„Chtěla jsem ti popřát vše nejlepší k narozeninám,“ promluvila Jane.

„No tak do toho,“ odvětila Lana.

Na druhé straně chvíli panovalo ticho. „Vše nejlepší k narozeninám, mami. Co máš dneska v plánu?“ Byla to šifra, která znamenala: Ne abys strávila celý den v hospodě.

Lara dceřinu otázku ignorovala. „Ta kartička je od tebe?“

Další odmlkla.

„To blahopřání, který právě přišlo,“ pokračovala Lana. „Je od tebe?“

„Jaký blahopřání?“

„Ale nic. Přijdeš domů jako obvykle? Nezajdeme na čaj?“

Jane zakryla mikrofon a něco někomu řekla. Potom: „Už musím, mami. Uvidíme se později. Pěkný den.“

Šizený latté z jedné dávky – přesně tohle by byla Jane. Ne moc kofeinu, ne moc tuku; racionální, nudná káva. Lana se podívala na obálku, otevřela ji a vytáhla bílou kartičku. Na přední straně stálo: Vše nejlepší k 1. narozeninám.

To má být vtip? Nechápala.

Potom přání otevřela. Uvnitř si přečetla:

DÁREK PRO TEBE JE TAHLE HRA.

MÁŠ ODVAHU HRÁT?

Lana se usmála. „O jaký hře se tady bavíme?“ V ohybu lesklého bílého přání našla dlouhý proužek hedvábného papíru s URL adresou a přístupovým kódem. Lana se natáhla po mobilu, otevřela webovou stránku a postupovala podle pokynů. Čistě bílá webovka se chvíli načítala, pak vyskočilo totéž stříbrné písmo:

Ahoj Lano,

sleduji tě.

Jsi zvláštní.

To už ale jistě sama víš, viď?

Otázka zní…

Lana narolovala níž.

Jsi připravená to dokázat?

Dole bylo velké červené tlačítko se slovem PLAY. Pak se objevila další věta. Běžela přes obrazovku zleva doprava, pořád a pořád dokola.

Vyzývám tě.

Tak jako každý hráč před ní a tak jako každý, kdo hře propadne po ní – Lana stiskla tlačítko. Necítila žádný strach. Nezarazila se, aby zvážila následky, ani nepřemýšlela o záhadném přáníčku. Chtěla prostě vědět, co bude dál.

3

Seraphine seděla na policejní stanici v malé místnosti bez oken a přemýšlela, zda zní její odpovědi přesvědčivě, jestli jsou zkrátka normální. Netušila totiž, jak by o takové věci mluvil normální člověk. Spoléhala na krimi filmy, knížky a vlastní představivost.

„Takže nám to řekni ještě jednou, Seraphine. Jak ses ocitla dnes ráno v tělocvičně?“ Policejní konstábl Caroline Watkinsová jí tu otázku položila už dvakrát. Hovořila vysoko posazeným, dívčím hlasem. Měla tmavé vlasy, stažené na zátylku do úhledného drdolu. Obličej jí pokrývala tlustá, ale bezvadně nanesená vrstva make-upu, a kdykoli dotaz zopakovala, zacukalo jí v levém oku.

Seraphine pokrčila rameny. „Prostě jsme se nudily,“ řekla už potřetí.

„A říkala jsi, že školník Darren Shaw tebe a Claudii Freemanovou sledoval?“

Seraphine přikývla.

Watkinsová naklonila hlavu k nahrávacímu zařízení.

„Ano,“ odpověděla Seraphine.

„A ta tužka?“

„Měla jsem ji v kapse.“

Watkinsová se podívala přímo na Seraphine. „Ach ano,“ vzdychla. „Z hodiny výtvarné výchovy.“ Přes její rty se mihl nepatrný úsměv.

„Ne,“ zdůraznila Seraphine. „TD. Technologický design.“

„Jistě. Spletla jsem se.“ Policejní konstábl Watkinsová předstírala, že si dělá opravy v poznámkách. „Takže pan Shaw se přiblížil ke Claudii v tělocvičně. Ty jsi říkala, že měla problémy. Co tím myslíš?“ Watkinsové zacukalo oko.

Seraphine zopakovala odpověď přesně stejnými slovy jako prve. „Držel ji zezadu za krk a ruku měl dole na její halence.“

„A víš jistě, že to nebylo konsenzuální?“

Seraphine se na chvíli odmlčela a přemýšlela, co jim ta malá čubka Claudia asi řekla. Měly mezi sebou přátelský vztah, ovšem Seraphine věděla, že Claudia nese její oblíbenost nelibě. Jak daleko by Claudia zašla, aby jí ublížila?

„Víš jistě, že Claudii nutil proti její vůli?“ zeptala se Watkinsová.

„Je jí patnáct,“ odvětila Seraphine dotčeně. Ta ženská si zřejmě myslí, že nerozumí významu slova „konsenzuální“.

Watkinsové zčervenaly tváře.

Seraphinina matka tam seděla a celou dobu mlčela, jak jí nakázali – poslušná nána. Teď se ovšem ozvala. „Na co narážíte?“ zeptala se a narovnala zkřížené ruce. „Jsme slušná rodina. Má dcera by nikdy nikomu neublížila. Ten muž ji vyděsil a ona se prostě bránila.“

„Je to pravda, Seraphine? Byla jsi vyděšená?“ otázala se Watkinsová.

„Ano.“

„Pustil Claudii a zaútočil na tebe?“

„Ano.“

„A ty ses ohnala tužkou a doufalas, jak jsi sama řekla, že ho škrábneš?“

„Ano.“ Seraphine své odpovědi nerozváděla.

Watkinsová zadržela její pohled.

Ona mi nevěří, pomyslela si Seraphine. Sklopila pohled a svěsila ramena, sesula se na židli níž a začala si rýpat do kůže okolo nehtů. Je mi čtrnáct a jsem vyděšená. Nechtěla jsem nikomu ublížit. Jen jsem se snažila pomoct kamarádce a teď mě za to vyslýchají.

Chvíli se obávala, že se jí to nepovedlo zahrát. Možná je to špatným držením těla nebo se netváří úplně tak, jak by měla. Policejní důstojníci jsou dobře vycvičení k tomu, aby odhalili podvodníka.

Potom si však Watkinsová pokládala papíry. „Fajn, to pro teď stačí. Dáme si pauzu a tady policejní konstábl Felix ti ukáže, kde je kantýna.“ Watkinsová se podívala na Seraphininu matku. „Na šok vždycky pomůže, když člověk něco sní.“ Po chvíli s vřelým úsměvem stočila pohled zpátky k Seraphine. „A pak si zas zas promluvíme.“

Seraphine přikývla. Jsem zranitelná teenagerka v šoku. Jsem zranitelná teenagerka v šoku. Zjistila, že pomáhá, když si ta slova v duchu opakuje.

Watkinsová vstala a otočila se. Seraphine se uvolnila. Tohle bude hračka.

4

Vteřinová ručička velkých hodin v konzultační místnosti se trhavě posouvala k deváté. Doktorka Augusta Bloomová seděla vzpřímená ve svém křesle a pozorovala ji. Přitom cítila, jak každé tiknutí zahání její úzkost a další věci, které by ji mohly rozptylovat od zaměření na jiného člověka během hodinového sezení. Uvědomovala si, že tohle bude náročné. Četla poznámky a věděla, na co se má připravit. Traumatizovaná oběť vyzvaná k obhájení činů, které nebyly svou povahou úmyslné, nýbrž primární.

Tik.

Tik.

Čtrnáct let. Ve čtrnácti by měl člověk stát pořád jednou nohou v dětství. Nevinnost by se měla kousek po kousíčku vytrácet: nejdřív Santa a víla Zuběnka; pak přichází zjištění, že rodiče mají svoje chyby a že lidé bývají sobečtí, než si mladý člověk nakonec uvědomí, že samotný svět dokáže být nepochopitelně krutý. Dětství musí odcházet postupně, aby si mysl mohla zvyknout. Když je oderváno v jednom surovém okamžiku, zanechává po sobě siluety popření, hněvu a konečně zoufalství.

Bloomová neměla tu moc, aby přetočila nazpět hodiny a odstranila trauma. Mohla se však pokusit zesílit světlo v dětské mysli a ztlumit hlasitost stresu.

Seraphine se zastavila na prahu malé místnosti a pohledem hodnotila doktorku Bloomovou. Žena seděla v křesle s vysokým opěradlem a dřevěnými područkami. Vlasy světle hnědé barvy si nechala sestříhat nakrátko a nosila černé kalhoty a zelený svetřík s výstřihem, který vypadal úhledně a elegantně. Na nohou měla nízké černé botky; Seraphinina matka by je popsala jako praktické. Nohy psycholožky se jen stěží dotýkaly podlahy.

Je malá jako já, pomyslela si Seraphine. Toho by se dalo využít.

„Vítej, Seraphine,“ řekla doktorka Bloomová. „Pojď dál. Posaď se.“ Její ruce složené v klíně svíraly malý černý zápisník. Počkala, až si Seraphine sedne, a pokračovala: „Jakpak se dnes cítíš?“

Seraphine několikrát zamrkala. „Dobře,“ odpověděla. Bezpečná odpověď.

„Dobře,“ zopakovala doktorka Bloomová. „Víš, proč mě tvá máma požádala, abych s tebou promluvila?“

„Kvůli školníkovi.“

Doktorka Bloomová přikývla. „Víš, že jsem psycholožka?“ Bloomová počkala, až dívka vezme její otázku na vědomí, a dodala: „Pracuji s mladými lidmi, kteří byli obviněni ze spáchání zločinu.“

„Takže děláte pro policii?“

„Někdy. Ačkoli hlavně pracuji s advokáty a jejich klienty, nebo se skupinami mladých delikventů, nejčastěji v rámci přípravy na soudní proces. Ale tvá matka mě požádala, abych si dnes promluvila s tebou, poněvadž se obává dopadu tvého nedávného zážitku. A tak jsem tady, abych ti pomohla vyznat se v něm. Budeme věci probírat tvým tempem. Tady máš sklenici vody a nějaké kapesníčky, a jestli budeš kdykoli potřebovat přestávku, stačí říct a uděláme ji.“

Seraphine hleděla na krabičku s kapesníky. Očekává se, že je budu potřebovat, pomyslela si. „Jak vás mám oslovovat?“

„Doktorko Bloomová, takhle mi to vyhovuje. Slyšela jsem, že jsi velmi schopná studentka a tví učitelé jsou přesvědčení, že máš značný potenciál. Baví tě to ve škole?“

Seraphine pokrčila rameny.

„Podle tvé mámy jsi zdatná sportovkyně. Říkala, že jsi v netballovém týmu a hrávala jsi za okres badminton. Je to správně?“

Seraphine znovu pokrčila rameny.

„A vloni jsi byla nejproduktivnější studentka, takže jsi očividně všestranně nadaná.“

Seraphine poposedla na židli. Potřebovala se chytit. Momentálně se chová jako některá z jejích přihlouplých kamarádek. Podívala se na doktorku Bloomoou, jak před ní sedí napřímená, nožky vedle sebe a ruce v klíně. Narovnala se také. „Jsem dobrá v přírodních vědách a matematice.“

Doktorka Bloomová kývla.

„A baví mě sport.“ Zavrtěla pravým chodidlem na místě přímo pod pravým kolenem.

„A jsi jedináček. Máš s rodiči blízký vztah?“

„Velmi.“

„To je dobře.“ Doktorka Bloomová se usmála, jako kdyby ji odpověď skutečně potěšila. „Můžeš mi říci, co rozumíš pod pojmem ‚velmi‘?“

Seraphine posunula levé chodidlo na pozici vedle pravého. „A taky mě baví technický design, protože pan Richards je dobrý učitel.“ A umí moc, moc dobře ostřit tužky.

„Chápu.“

„Vy jste doktorka medicíny?“ zeptala se Seraphine, když si přeložila ruce přes stehna.

„Ne, ale mám doktorát z psychologie. Víš, co to je?“

Seraphine přikývla. „Kde jste studovala? Upřímně nevím, jestli se mám otravovat někde na univerzitě. Připadá mi to jako ztráta času, když by stačilo jen někde prorazit a vydělat si slušný prachy. Co si o tom myslíte?“

„Řekla bys, že máš blíž spíš k matce, nebo k otci?“

Ani k jednomu, pomyslela si. „K oběma stejně,“ odpověděla.

„A co oni, snaží se tě po tom napadení podporovat?“

Spíš jeden druhýho. Jako by sami byli podělaný oběti. Seraphine překryla podrážděnost úsměvem. „Jsou fantastičtí.“

„Fantastičtí?“ Seraphine si intenzivně uvědomovala, jak na ni hnědé oči doktorky Bloomové upřeně hledí. „No tak to máš velké štěstí, Seraphine.“

Dívka z jejího tónu poznala, že doktorka tím míní pravý opak.

„Můžeš mi vlastními slovy povědět, co se stalo v tělocvičně?“

Seraphine se nadechla. Na tohle byla připravená. „Vešly jsme s Claudií dovnitř a školník šel za námi. Ukazuje se, že si to s Claudií rozdával už několik měsíců. Ne že by sama chtěla. Prostě ji znásilňoval. Takže když viděl, jak zacházíme do tělocvičny, řekl si, že by nás mohl mít obě. Claudia se ho snažila zastavit, ale on šel po mně a pokoušel se mě osahávat. Zatlačil mě do kouta a já nevěděla, co mám dělat. Tak jsem…“

Seraphine se odmlčela: musí to formulovat správně.

„Měla jsem v kapse tužku a zasáhla jsem ho s ní. Myslela jsem, že ho jenom škrábnu, zraním, získám pro nás šanci k útěku. Jenže ona se mu zapíchla přímo do krku, čvacht, a najednou všude spousta krve. Všude… a on uklouzl a spadl a pak už nevstal. A to bylo vše.“

Doktorka Bloomová otevřela zápisník a poznamenala si tři nebo čtyři slova. „Děkuji ti. To mi velmi pomohlo. A když tě školník zahnal do úzkých“ – pořád si u toho dělala poznámky –, „ještě předtím, než jsi použila tužku. Co sis myslela?“

„Nechtěla jsem, aby mě ten sviňák znásilnil.“

Doktorka Bloomová vzhlédla. „A jak ses cítila?“

„Byla jsem šíleně vyděšená.“

Doktorka Bloomová pokývala hlavou. „O tom nepochybuji. A co jsi v tu chvíli viděla?“

„Viděla?“

„Vnímala jsi ostře všechno, co se dělo v místnosti, nebo ses soustředila na nějaký konkrétní detail?“

Seraphine si vzpomněla, jak zírala na pulzující žílu na krku Zpustlého Darrena. „Nemyslím… Nevzpomínám si.“

„Křičela jsi nebo vřeštěla?“

„Ne.“

„A Claudia?“

Seraphine zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Zamkl dveře. Nemělo to smysl.“

„Takže jste neměly žádnou možnost útěku a neblížila se ani žádná potenciální pomoc?“

Seraphine přikývla.

„Zahnal tě do kouta a dal jasně najevo své úmysly?“

„Ano.“

„A tys byla šíleně vyděšená?“

„Ano.“ Seraphine potlačila úsměv. Vyvíjelo se to dobře.

Doktorka Bloomová se odmlčela a nadechla se. „Co myslíš slovem vyděšená? Můžeš mi popsat, jaký to byl pocit?“

„Ehm…“

Doktorka Bloomová ticho nevyplnila.

„Kolik budeme mít sezení?“ zeptala se Seraphine.

„Tolik, kolik bude třeba.“

„A normálně je to kolik?“

Doktorka se usmála. „Tobě ten zážitek připadá normální, Seraphine?“

Kruci. Musím si fakt dávat pozor na slova. „Promiňte. Ne. Jen jsem myslela, že mi řeknete nějaký konkrétní počet.“

„Víc budu vědět až po několika schůzkách.“ Doktorka Bloomová zavřela zápisník. „Pro obě z nás by bylo užitečné, kdyby sis vedla deník a zapisovala si své myšlenky spojené s tím zážitkem a s našimi sezeními. Prostě to, na co si vzpomínáš, jakékoli detaily, které se ti vybaví, a jak se cítíš a jak se s tím vyrovnáváš.“

Doktorka Bloomová zvedla ze stolu za sebou identický zápisník a podala ho Seraphine. „Třeba by se ti hodil tenhle.“

Seraphine se předklonila, vzala si zápisník a položila si ho na klín. Ovinula ho rukama úplně stejně jako doktorka Bloomová. Čekala, že ta na její velmi očividné napodobování zareaguje. Lidé často povytáhli obočí nebo se jim přes rty mihl nepatrný úsměv. Avšak Bloomová nereagovala vůbec. Vyptávala se Seraphine na život doma a ve škole a dívka se všemožně snažila dělat průtahy a odvádět pozornost jinam.

O hodinu později odcházela Seraphine s příjemným samolibým pocitem, že manipulovala s psycholožkou. Dokud si v polovině chodby nevzpomněla na kapesníky. Měla jsem použít ty kapesníčky! Příště už tak hloupou chybu nesmí udělat.

5

Cestou na stanici metra Angel hmátla Bloomová do kapsy kabátu a ujišťovala se, že má u sebe Oyster kartu. Pak uviděla, že se u turniketů mačká houf cestujících, a rozhodla se jít dva a půl kilometru na Russell Square pěšky. Schůzka s novým klientem byla vždycky trochu matoucí a ona chtěla o tomhle sezení popřemýšlet na čerstvém vzduchu.

Zahnula doprava na Chadwell Street, že se prosmekne krajem Myddleton Square a půjde klidnými postranními uličkami, které se klikatily za náměstím. Do toho jí zazvonil telefon.

„‘Brej, Sheilo.“ Marcus Jameson neměl v žilách ani kapku australské krve, a přesto ji takhle zdravil každý den. Jaksepatří autentickým přízvukem.

„‘Brej, Bruci,“ reagovala Bloomová. Ani se nepokoušela skrýt svůj charakteristický yorkshirský melodický přízvuk.

„Děje se něco?“ přepnul se Jameson do velštiny.

Bloomová si v duchu říkala, jestli by chlápek s tak pestrou, na metály bohatou historií v tajných službách neměl být politicky citlivější. Předpokládala však, že jeho záliba v přízvucích je něco jako patologův břitký smysl pro humor, jakýsi zvládací mechanismus pro vyvážení temných věcí. A možná měl jenom rád přízvuky.

„Už jsem na cestě zpátky,“ odpověděla. „Zhruba za deset minut budu u tebe.“

„Jak to šlo s tou novou?“

„Těžko říct.“

„Záludnej případ?“

„Spíš záludná osobnost. Ale možná je to nespravedlivý. Pardon. Tohle jsem říkat neměla.“

„Mít tušení je v pořádku, to sama dobře víš, Augusto. Nemůžeš žít v nepředpojatým vakuu. Někdy máš na to prostě čich.“

„Jo, jasně. Možná to tak je, ale snaha o objektivitu není nikdy zbytečná. Teď musím chvíli přemýšlet. Za chvíli se stejně uvidíme.“

„No vlastně… zavolal jsem, protože potřebuju laskavost.“

Bloomová si přitiskla telefon k uchu, aby neslyšela ruch dopravy. Tohle bylo něco nového. Za celých pět let spolupráce v jejich malé poradenské firmě Jameson nikdy nepožádal o laskavost. Byl jedním z těch nezávislých všeumělů, co si vždycky vědí rady. Proto s ním tak ráda pracovala. Po všech těch poradenských schůzkách s mladými delikventy by ze všeho nejméně potřebovala potýkat se ještě s neschopným obchodním partnerem.

„Poslouchám,“ odpověděla.

„V kanceláři je někdo, s kým by ses měla sejít. Dotyčná potřebuje naši pomoc. Její matka je pohřešovaná a celý je to tak trochu podivný.“

„Budeme za svou pomoc dostávat zaplaceno?“ Bloomová zabočila na Margery Street.

„Ne. Zaplaceno ne. Proto se tomu taky říká laskavost. Hele, vše ti vysvětlím, až se vrátíš. Jen jsem tě chtěl dopředu upozornit, aby ses necítila jako v pasti.“

Věděla, že Jameson lže. Určitě jí nezavolal z preventivních důvodů, aby se necítila jako v pasti. Zavolal, aby zasel semínko, protože věděl, že záhadě nedokáže Bloomová odolat. Její matka je pohřešovaná a celý je to tak trochu podivný. Vždycky se za vším ukrývala záhada. Někdy si je najímaly rodiny, které chtěly vědět, co se stalo s jejich blízkými, když policie uvízla na mrtvém bodě. Nebo korunní prokuratura, anebo právní zástupce, když byl zločin zvlášť spletité povahy.

Seznámili se na jedné konferenci. Augusta tehdy přednášela o primárních motivech za kriminálními činy. Jameson ji poté vyhledal a žertem poznamenal, že na vyšetřování záhad se nikdo nehodí víc než bývalý špion a kriminální psycholožka. Po půl roce se tím vskutku začali zabývat.

Tvořili skvělý tým. A přitom byli každý jiný. Augusta došla k závěru, že ve škole byl Jameson tamten kluk. Oblíbený, zábavný, nejmíň předseda třídy a kapitán ragbyového týmu. A přestože s větším nepořádníkem se v životě nesetkala, měl to správné sebevědomí, aby vystupoval s neochvějnou, klidnou autoritou. Na druhé straně ona sama byla tak pořádkumilovná, až to bolelo.

Kancelář si pronajali v suterénu domu na Russel Square, pod jednou nablýskanou PR firmou. Prostory to byly malé, tmavé a náležitě diskrétní.

Když Bloomová dorazila, seděl Jameson za svým stolem. Tmavé vlasy trochu přerostlé, kudrny mu padaly do očí. Oblečený v džínsech a košili, kravata jako vždy chyběla. Vedle něj seděla dospívající dívka ve vybledlých obtažených riflích, na stehnech a holeních úmyslně roztrhaných. Vše doplňoval jednoduchý šedý svetr a dlouhé hnědé vlasy stažené do culíku.

„Jane,“ řekl Jameson. „Tohle je Augusta.“

Bloomová si postavila tašku na zem a usedla za stůl.

„Jane často pobývá u mé sestry Claire, když je její matka na misi v cizině,“ začal Jameson. „Lana je totiž v armádě. Takže tady Jane známe už od malýho děvčete. Za ty roky jsme zažili spoustu srandy, opékání a filmových večerů, viď že jo? Je to má neoficiální neteř číslo tři.“ Dívka se na něj vroucně usmála. „Můžeš Augustě zopakovat, co už jsi řekla mně, Jane?“

Navzdory opuchlým, zarudlým očím promluvila dívka silným hlasem. „Povídali, že odešla o své vlastní vůli a nic proti tomu nezmůžou. I když jsem jim říkala, že je to všechno špatně.“

„Policie,“ doplnil Jameson.

„Mluvíš o své mámě?“ zeptala se Bloomová.

Jane přikývla. „Tvrdili, že se vrátí, až bude připravená, ale teď jí prý není dobře.“ Jane se podívala na Jamesona, potom zpět na Bloomovou. „Má posttraumatickou stresovou poruchu. Sloužila v Afgánistánu a od té doby se s tím potýká. Přes noc zmizela už mockrát, ale druhý den se vždycky vrátila.“

„Jak dlouho je pryč teď?“ zeptal se Jameson.

„Kolik je ti let?“ řekla ve stejné chvíli Bloomová.

„Šestnáct,“ odpověděla Jane.

„A kde je tvůj otec?“ zajímala se Bloomová.

„Žádnýho nemám.“

Bloomová pohlédla na Jamesona.

„Jak dlouho je pryč teď?“ zopakoval.

„Přes týden. Vzala všechny naše peníze. Nenechala mi nic na jídlo ani na činži a od té doby ji nikdo neviděl. Ptala jsem se všude možně.“

„Žádné telefony? Žádné e-maily. Na sítích taky nic?“ zeptal se Jameson.

Jane zavrtěla hlavou. „Nikdo mi nepomůže,“ řekla s pohledem stále upřeným na Jamesona. „Ale Claire říkala, že ty bys mohl.“

Bloomová sledovala, jak Jameson kývl, a zmocňoval se jí neklid. Předtím o laskavost nikdy nepožádal. Proto věděla, že je to opravdu důležité, ovšem vyšetřování členů rodiny a přátel obnášelo velké nebezpečí, které ona sama až moc dobře znala.

„Říkala jsi, že tvá máma slouží v armádě?“ poznamenala Bloomová.

Jane kývla.

„Tak ti pomůžou oni… nakonec.“ Bloomová věděla, že tahle mašinerie by se k něčemu rozhoupala až v ten den, kdy má Lana nastoupit znovu do práce. „Ale pokud má tvoje máma ve zvyku se z ničeho nic vypařit, tak nejspíš došlo právě k tomu.“

„Jenže já jsem vám ještě neřekla, co je na tom podivný.“ Jane zvedla kabelku na klín a začala se v ní přehrabovat.

Bloomová pohlédla na Jamesona a povytáhla obočí.

Jane na ni vyrukovala se štosem papírů. „A je jich víc. Pátrala jsem na internetu, jestli někdo taky takhle nezmizel, a ozvali se mi čtyři lidé.“

Bloomová se snažila mluvit mírným, tichým hlasem. „Každý týden zmizí stovky lidí.“

Jane zamávala papíry, až se Bloomová natáhla a vzala si je. Rozložila stránky před sebou na stole. Každá obsahovala historii e-mailové korespondence.

„V Leedsu žije těhotná žena, jejíž snoubenec sjel autem ze silnice, pak prostě vylezl a šel pryč a ona o něm od té doby neslyšela. Další muž v Bristolu říkal, že jeho žena –“

„A kde je jaká spojitost?“ obrátila se Bloomová na Jamesona.

Jane se zamračila.

„Chce upozornit na tu věc, která činí z těchto případů něco víc, než když se náhodní lidé ztrácejí z náhodných důvodů,“ poznamenal Jameson.

„Všichni zmizeli v den svých narozenin,“ zdůraznila Jane, jako by to všechno vysvětlovalo.

„Dobře,“ řekla Bloomová. Snažila se to slovo co nejvíc protáhnout, aby byla k dívce laskavá.

„Ukaž jí tu kartičku,“ připomenul Jameson. V jeho očích postřehla Bloomová klidný a sebevědomý výraz. Myslel si, že tohle bude rozhodující důkaz.

Jane jí podala bílou obálku. „Všem došla před zmizením takováhle kartička. Podívejte…,“ ukázala, zatímco Bloomová obrátila obálku a četla si malý stříbrný nápis. „Je tam mámino jméno. A uvnitř je obsah všech přáníček stejný.“

„‚Vše nejlepší k prvním narozeninám.‘“ Bloomová přání otevřela. „‚Dárek pro tebe je tahle hra. Máš odvahu hrát?‘“ Otočila ji, ale na druhé straně nebylo napsané už nic. „Přišlo s tím ještě něco?“

Jane zakroutila hlavou.

„A všichni ti lidé obdrželi stejnou kartičku?“ Bloomová znovu listovala štosem vytištěných e-mailů.

„Ten chlápek z Leedsu nechal tu svoji v autě. Jeho snoubenka mi řekla, že ji policie našla na sedadle spolujezdce.“

„Divný, že?“ poznamenal Jameson.

„A tys tady tuhle také ukázala policii?“ chtěla vědět Bloomová.

Jane přikývla. „Je to podle nich důkaz, že se ti lidé rozhodli zmizet o své vůli, a dospělí se prý tak chovat můžou.“

„Možná to odbyli kvůli tomu slovu ‚hra‘,“ řekla Bloomová.

„Setkali jsme se už někdy s něčím takovým?“ zeptal se Jameson.

Na jeho otázku nemusela Bloomová odpovídat. Znal každičký detail každého případu, na kterém kdy pracovali. Pod těmi vlasy, které vypadaly jako mop, spočíval impozantní mozek. Mozek, který se dokázal dívat z nejrůznějších úhlů a přemýšlet na úrovni složitosti, jakou ještě u nikoho nezažila. Ostatně nikdy ani neuvažovala o tom, že by mohla mít jiného partnera.

„A proč vše nejlepší k prvním narozeními?“ podivil se Jameson.

Bloomová vrátila Laninu kartičku do obálky. „Soudím, že kdybychom znali odpověď na tohle, věděli bychom, o čem to celé je.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Jameson, když poslal Jane do Costy pro latté. „Ona byla vždycky zvláštní, tahle Lana. Trochu mimo, rozumíš, nikdy ne úplně při smyslech. Claire si dělala o Jane starosti. Válka Lanu fakt vykolejila a to dítě za to zaplatilo daň. Tak jako všechny takový děti.“

Nebral si servítky. Všimla si, jak přešel od úvah o jedné smutné holčičce k obecnému problému poznamenaných dětí z vojenských rodin a nutnosti postavit se za ně, ale neřekla na to nic.

„Vím, co mi teď povíš. Máme moc práce. Nemůžeme si dovolit makat zadarmo. Ale tohle je kámoška. Víš dobře, proč jsem chtěl dělat tuhle práci s tebou…, abychom věci změnili k lepšímu, vykonali něco dobrýho nebo… tak něco. Ale když to nemůžu udělat pro svý kámoše a rodinu, jaký to má potom smysl?“

Bloomová vzdychla. Potřebovala si to promyslet, zvážit věci ze všech úhlů, vyhodnotit rizika. Jejich práce často obnášela šťourání se hluboko v soukromém životě lidí, zkoumání jejich skrytých názorů, chování a motivů. Jak by to ovlivnilo Jamesonův a Claiřin vztah k téhle Laně?

„A co všechna naše další práce, kdybychom pomáhali tvé kámošce?“ zeptala se.

„Neboj, to zvládneme.“

„Co budou říkat naši klienti, když propásneme termíny?“

„Nepropásneme. Všechno půjde jako dřív.“

„To si vážně myslíš, že je dobrej nápad čmuchat v životě svý kámošky?“

„Lana není má kámoška. A budeme pomáhat zranitelné dospívající holce najít její matku.“

„Nezodpovědnou matku, která by jen tak z rozmaru klidně zmizela znovu.“

Jameson složil ruce do klína a chvíli si Bloomovou prohlížel. „Ale zaujalo tě to, viď že jo? Viděl jsem ti to na tváři. Pět lidí se pohřešuje poté, co jim přišly identický výzvy. Tohle je něco jinýho, než když začne vyvádět jedna potřeštěná matka. Je to mnohem závažnější.“

Stejně by „ne“ nebral jako odpověď. A měl pravdu: zaujalo ji to.

„Promluv si s těmi dalšími rodinami,“ vybídla ho. „Ujisti se, že Jane neříkají jenom to, co chce sama slyšet. A já si promluvím s Jane.“

„A řekneš jí, že pomůžeme?“

„Ne.“

„Augusto –“

„Ne, Marcusi. Ještě ne. Dokud fakt nebudeme vědět, že pomoci můžeme. Falešný sliby do téhle branže nepatří.“

6

Kdo si sakra myslí, že jsou? Takhle s ní zametat. S ní! Měli by se mít na pozoru. Idioti. Zabednění idioti.

Seraphine popocházela po chladné dlažbě policejních záchodků. Ano, bodla ho tužkou do krku. Ano, propíchla mu tepnu. Jenže ten chlápek byl hrozný šmejd. Zasloužil si to.

Teď ale ta policejní čubka chtěla vědět, jestli Seraphine tužkou nemířila jako zbraní.

„Víš, kde se nachází krční tepna?“ Seraphine napodobila pisklavý hlas policejního konstábla Watkinsové. „Mířila jsi na krční tepnu? … Pokoušela ses pana Shawa zabít?“

„Ano,“ předříkávala si pomalu melodickým hlasem. „Vím, kde se krční tepna nachází. Učila jsem se to v biologii.“ Snaží se ji nachytat. Myslí si snad, že je hloupá? Jako kdyby jim měla říct pravdu. Pitomí, zabednění idioti.

Seraphine vymáčkla z koutků očí pár slz. Hleděla na svůj odraz, když si nacvičovala výpověď. „Ne, nechtěla jsem ho zabít… Ne, jistě že jsem ho nechtěla zabít.“ Vybavila si, jak se Claudii zlomil hlas, když před nimi stanul Zpustlý Darren, a snažila se položit důraz na slovo zabít. „Ne, nechtěla jsem ho zabít.“

Paráda, pomyslela si a zamířila zpět do vyšetřovací místnosti, dřív než zapomene, jak to sehrát.

7

„Haló?“ ozvala se Bloomová s telefonem u tváře. Ztlumila kuchyňské rádio.

Jameson se bez obvyklých servítků hned pustil do výčtu podrobností.

„Takže tři ze čtyř zmizení jsou potvrzený. Mluvil jsem se členy rodin i jejich místními policejními stanicemi. Všichni dostali v den narozenin tu stejnou kartičku s výzvou ke hře a to v rozmezí posledních tří měsíců. První byla Faye Grahamová, matka dvou dětí, které bylo pátého ledna dvaačtyřicet. Potom Grayson Taylor, student politologie, který desátého února oslavil dvacet let, dále Stuart Rose-Butler, nastávající otec, který odešel od svého auta. Tomu bylo dvacátého čtvrtého února devětadvacet.“

„A Lana měla narozeniny jen před týdnem a něco?“

„Ano. Devátého března.“

„Jaký má vlastně příjmení?“

„Reidová, píše se to s ‚e‘ a ‚i‘.“

Bloomová si ho poznamenala vedle Lanina data narození. „A co ta pátá osoba?“

„Zdá se, že je to falešná stopa. Dívka jménem Sara Jamesová kontaktovala Jane přes Facebook a sdělila jí, že její matka je taky pohřešovaná, ale jinak žádné další podrobnosti kromě těch, které už Jane odhalila.“

„A jak Jane formulovala svou zprávu?“

„Ptala se, jestli někdo nezná někoho, kdo dostal bílé přání k narozeninám s výzvou ke hře a pak zmizel.“

„No to je fakt skvělý,“ řekla Bloomová. Přitáhla si židli a posadila se.

„Já vím, ale holka je mladá a takhle se to dneska dělá, ventilují všechny svý myšlenky na sociálních médiích. A tak mě napadlo, jestli třeba Sara není vymyšlená, a taky že jo, ten e-mail přišel z jedné kancelářské budovy ve Swindonu. Ověřoval jsem to a nikdo z firmy žádnou Saru Jamesovou nezná.“

„Že by se někdo na dramatu přiživoval? Nebo ho využil jako příležitosti k ukojení svých pedofilních sklonů?“

„Něco na ten způsob. Budu ještě pátrat dál, ale prozatím máme čtyři opravdový zmizení. Pro Faye a Graysona už může být pozdě – jsou pohřešovaní měsíc nebo dva –, ale Lana a Stuart jsou fuč jen pár týdnů.“

„I tak to může být příliš dlouhá doba. A ti policisté, se kterými jsi mluvil – podnikají něco?“

„Kdepak. Nic.“

„Nějaký zájem o počet potenciálních obětí?“

„Řekli, že je mám průběžně informovat.“

„No jistě.“

„Hele, vím, že ti dělá starost naše další práce, ale procházel jsem si plánovací kalendář a příští týden nemáme žádný naléhavý termíny. Další soud je až za čtrnáct dní a poptal jsem se taky advokátů a detektivů, co dělají na našich případech, a z hlediska naléhavosti se nic nezměnilo.“

„Mám svý klienty z řad mladých delikventů.“

„Úterky dopoledne a pátky odpoledne, že?“

Bloomová polohlasně přisvědčila. Poradenskou službu pro nezletilé brala velmi vážně a Jameson to věděl.

„Můžeme si to zařídit. Jeden týden. Víc nežádám. Jen se podívat, jestli na tom něco není. Všechny výdaje hradím.“

„To není nutné. Na účtu máme dost.“

„Znamená to ano? Mám domluvit schůzku se Stuartovou snoubenkou? Je finanční ředitelkou na letišti Leeds Bradford, takže je to tvůj rajón. A je v třicátém osmém týdnu.“

Bloomová se usmála. Jameson přesně věděl, které knoflíky zmáčknout. „Dobře. Ano. A taky se znovu sejdeme s Jane a uděláme kompletní pohovor.“

„Jako by se stalo,“ potvrdil Jameson a zavěsil.

Bloomová znovu zesílila Radio 4. Chtěla zachytit debatu Iana Rankina o smrti Colina Dextera, tvůrce inspektora Morse. V mládí se na seriál dívala moc ráda spolu s tátou. Soupeřili o to, kdo uhádne pachatele, a pak se v tátovi vždycky ozval právník a poukázal na trhliny v případu. To právě díky němu ji tak fascinovalo myšlení zločince.

Ohřála si brokolicovou polévku s rokfórem, kterou vařila v neděli, a ukrojila si plátek hnědého farmářského chleba. Pak se posadila ke kuchyňskému stolu přesně ve chvíli, kdy začala hrát znělka k Morsovi od Barringtona Phelounga. Při úvodních tónech se Augustě zastesklo; jak ráda by zas seděla na kanapi vedle táty. Ještě tak být jeden večer spolu.

8

V Claiřině zimní zahradě se porůznu povalovaly pohozené plyšové hračky a nedokončená puzzle. Bloomová sledovala, jak se dvě dívky honí okolo kuchyňského ostrůvku a radostně piští. Claire jim pořád opakovala, ať se uklidní. Právě na jednom z těch luxusních přístrojů připravovala kávu a napěňovala mléko, do toho podávala Jamesonovi nejnovější informace o manželově práci. Bloomová sledovala tu komunikaci s vytržením. Jako jediné dítě dvou intelektuálů vyrůstala v prostředí na hony vzdáleném škádlení a humoru; výměna jízlivých poznámek a společné chichotání ji jednak fascinovaly a jednak jí to připadalo jako něco z jiné planety.

„Omlouvám se, Augusto. Vezmu ty strojky na hluk do parku, abyste tu měli trochu klidu a soukromí,“ řekla Claire. „A teď už vážně, děcka, utište se chvíli. Bolí mě z vás hlava.“

Děvčata zmlkla, ale dál běhala kolečka po kuchyni.

„Poslední zhruba den na tom Jane není moc dobře,“ pověděla Claire bratrovi. Zatím se Jane neukázala. Když Bloomová s Jamesonem dorazili, stála Claire ve schodišti a volala nahoru, ale od té doby uběhlo už víc než patnáct minut.

Jammeson si přinesl cappuccino ke křeslu naproti Bloomové a potom před ní postavil šálek s čajem. „Jak to myslíš?“

Claire se podívala na schody a ztišila hlas. „Ponocuje, vyspává, nejí.“

„To mi hodně připomíná tebe v mladším vydání.“ Jameson se napil kávy. Nad rty mu zůstal bílý mléčný knírek, který si vzápětí olízl.

„Jo, protože tys byl dítě snů,“ poznamenala Claire k bratrovi, načež se usmála na Bloomovou. „Co myslíš, že se děje? Má Lana fakt potíže, nebo se jen někde zapomněla?“ Claire se prudce otočila. „Holky!“

„Promiň, mami,“ zanotovaly dcerky souhlasně.

„Je to divný, ségra.“ Jameson stačil půlku kávy vypít. Úplně ji inhaloval. „Ti další lidi, kteří ty kartičky dostali, jsou pohřešovaní už dobrých pár týdnů a ten první dokonce dva měsíce.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Bloomová. „Je ta hra něco, co by Lana hrála jen tak z rozmaru?“

Claire ztlumila hlas. „Lana to měla v poslední době dost těžký. Od Afghánistánu se potýká s problémy. Byla mezitím na několika dalších turnusech – tentokrát za volantem –, ale není to lehký. Nevím, co se tam tehdy stalo, ale velmi těžko se s tím srovnává.“

„Myslíš, že se třeba chtěla zdekovat?“ zajímala se Bloomová.

„Nikdy by Jane neopustila. Je to dobrá máma.“

Jameson zamlaskal. „O čem to proboha mluvíš, Claire. Kdo si pořád stěžuje, jaká je to hrozná matka?“

Claire naklonila hlavu na stranu, pozvedla obočí ve směru chodby a přes zaťaté zuby řekla. „Když mě může někdo slyšet, tak si nestěžuju.“

Jameson také ztišil hlas. „Chápu, ale když budeš věci zamlčovat, příliš nám to nepomůže. Potřebujeme vědět, co se s Lanou doopravdy děje.“

„Fajn.“ Claire se obrátila k Bloomové a hovořila potichu. „S Lanou je neskutečná legrace, ale jinak je strašně nespolehlivá. Nedá se jí věřit, že bude platit účty nebo obstarávat nákupy, a to není kvůli PTSD. Taková je celou dobu, co ji znám.“

„A jak je to dlouho?“ zeptala se Bloomová.

„Asi deset let. S Jane se sem přistěhovaly nedlouho po mě a Danovi. Bydlí v čísle sedmnáct. Je to tam rozdělený na byty.“ Claire pohlédla k chodbě. „Dělá tý mladý holce hotový peklo. Když vezmu všechno to pití a že je pořád někde pryč, tak se divím, že se z toho Jane ještě nezcvokla.“

„Má štěstí, že má tebe a Sue,“ poznamenal Jameson.

Claire se na bratra usmála. „Sue bydlí naproti,“ vysvětlovala Bloomové. „Během let jsme se v péči o Jane střídaly, ale poslední dobou to leží spíš na mě a Danovi. Sue a Mark se rozvádějí.“

„Stalo se v poslední době něco, co tě přivedlo k názoru, že Lana má větší problémy než obvykle?“

Claire se zamračila a potřásla hlavou. „Pokud mám být upřímná, spíš jsem si myslela, že to s ní jde k lepšímu.“

Bloomová věděla, že v týdnech a dnech předtím, než si sáhnou na život, lidé s depresí budí často dojem, že jejich stav se zlepšuje.

„Pověz Augustě o těch chlapech,“ řekl Jameson sestře.

Vtom se ve dveřích objevila Jane.

„Ahoj, spáči,“ prohodila Claire. „Dáš si šálek?“

Jane kývla. Trochu se snažila – aspoň byla oblečená –, ale ne moc. Vlasy jí plandaly podél obličeje, zatímco legíny a triko s dlouhými rukávy měli jen malý krůček k pyžamu.

„Jak se vede, mladá dámo?“ zvolal Jameson na Jane. Dívka odpověděla chabým úsměvem.

„Marcus ti dopoví zbytek,“ řekla Claire a hnala děti do chodby. Oblékli si bundy, obuli se a vyrazili do parku.

Jameson se obrátil k Jane. „Potřebujeme, abys nám o svý mámě řekla všechno, co víš. Musíš být naprosto upřímná. Musíme slyšet všechno. Jasný?“ Jameson hovořil mírnějším hlasem než obvykle. Bylo zřejmé, že mu na té mladé dívce velmi záleží.

Jane si zkroutila chodidla pod nohy a přikývla. „Kde mám začít?“ zeptala se chraplavým, rozespalým hlasem.

„Prostě nám řekni, jaká tvoje máma je,“ vybízel ji Jameson.

Jane vyhlédla oknem do zahrady. „Máma je trochu cvok, někdy úplně mimo, ale…“

Jameson čekal.

Podívala se na ně na oba. „Snaží se, jak může. Táta jí nenechal nic. V jedenadvaceti byla na všecko sama, svobodná matka s dvouletou dcerou a bez práce.“

Většina šestnáctiletých pokládala jedenadvacetileté lidi za staré. Bloomová měla dojem, že tohle jsou spíš Lanina slova než Janeina.

Dívka pokračovala. „Ucházela se o kancelářskou práci na armádní základně, ale při zkouškách si vedla tak dobře a tolik se jim líbila, že se jim upsala,“ pokrčila rameny. „A tak trávila hodně času pryč a já zůstávala u Claire a Sue. Těšila jsem se, až ji po návratu zase uvidím, ale ona byla pořád mimo. Chtěla jen spát. Nebo vyrazit ven a flámovat.“

„Muselo to být těžký,“ poznamenal Jameson.

Jane zírala do čaje „Snažím se o mámu starat, i o dům.“

„To je jasný,“ usmál se na ni Jameson. „A co táta, zkoušel se někdy s tebou nebo s mámou spojit?“ Tímhle směrem by se ubíralo vyšetřování, kdyby se o Lanino zmizení začala zajímat policie.

Jane potřásla hlavou. „Máma se postarala, aby nás nenašel. Byl flákač. Kradl jí peníze. Jednou, když jsem byla ještě úplně malá, mě s ním nechala, a když se vrátila, měla jsem na tváři modřinu. A ona slíbila, že mu už nikdy nedovolí, aby mi ublížil.“

„Takže odešel? Nebo ho máma vyhodila?“ zeptala se Bloomová.

Jane se zamračila, potom kývla. Bloomová vzala propisku a poznamenala si do notýsku: Otec odešel nebo byl vyhozen?

„A jak na tom máma byla těsně předtím, než zmizela? Byla na prodloužené dovolené?“ otázal se Jameson.

„Ano, protože PTSD se zhoršovala.“

„Léčila se někde?“ chtěla vědět Bloomová.

Jane zavrtěla hlavou. „To si nemyslím.“

„Ale dali jí prodlouženou dovolenou?“ ujišťoval se Jameson.

Bloomová si poznamenala: Dovolená bez léčby?

„A jak na tom byla?“ zeptal se znovu Jameson.

„V pohodě. Pořád hodně pila a trávila celý den u počítače, ale náladu měla dobrou. O svých narozeninách si se mnou chtěla zajít na čaj. Bylo by to fajn, ale pak…“

Jane mluvila podobným stylem jako rodič. Bloomová přemýšlela, jak dlouho by asi trvalo, než by dívka zmizela. Děti nesoucí zodpovědnost za rodiče závislé na alkoholu nebo drogách často při nejbližší příležitosti utekly a nikdy už se nevrátily.

„Nevíš, jestli někoho nenaštvala?“ zeptala se.

„Určitě ne víc, než bylo jejím zvykem. Však znáš mámu,“ řekla Jane Jamesonovi. Ten pozdvihl obočí a nepatrný úsměv prozrazoval, že tuhle Laninu stránku zná z vlastní zkušenosti. Jeho úsměv se odrazil ve tváři Jane. Společný vtip. Jane se opět obrátila k Bloomové. „Z boje nikdy nevycouvá.“

„Nikdy,“ potvrdil Jameson. Bloomová přemítala, kolik hádek muselo za ta léta proběhnout mezi Claire – potažmo Jamesonem – a Lanou.

Pokračovala v dotazování. „Zdálo se to, že by mámu některé z těch roztržek nějak zvlášť vyváděly z míry? Třeba i děsily?“

Jane zavrtěla hlavou. „Nemyslím si, že by se máma někdy něčeho děsila. Když jsem se kvůli něčemu trápila, jen mi řekla, ať neblbnu. ‚Z čeho můžeš mít, prosím tě, strach?‘ říkávala.“

Těch věcí je hodně, pomyslela si Bloomová. Lidé, kteří necítili žádný strach, byli někdy ze všech nejděsivější.

9

Vážená doktorko Bloomová,

dnes ráno mi policejní konstábl Watkinsová přišla sdělit, že Darren Shaw není mrtvý. Je ve vážném, ale stabilizovaném stavu. Říkala, že to nesmírně pomůže mému případu. Ale pak zavolali ze školy a oznámili, že mě vyloučili z účasti na všech blížících se výletech. Řekla jsem mámě, jak je pro mě výuka důležitá a jak moc mám ráda výtvarnou výchovu. Teď volá řediteli a snaží se ho přesvědčit, ať mě nechá jet. Claudia jede také, a tak nevidím důvod, proč já bych neměla. Nejde o to, že bych pak nedohnala látku. Klidně bych mohla prošvihnout celé pololetí, a přesto bych zkoušky složila.

Nejsem si jistá, že policie a škola doopravdy chápou význam spravedlnosti. Tím chci říct, že celá věc byla školníkova vina. Neprosila jsem ho, ať jde za námi do tělocvičny a začne se chovat zvrhle. Proč tedy trestat nejen mě, ale i mé nebohé rodiče, kteří se vůbec ničeho špatného nedopustili?

Zvažuji udělat si menší výzkum na téma pochybení justice. Dám vám vědět, co jsem zjistila, jelikož by to mohlo být přínosem pro naši práci.

Seraphine

10

Jameson postavil na stůl před Bloomovou dva kelímky čaje. Projížděli Peterboroughem a měli asi za hodinu dojet do Leedsu. Čekala je schůzka s Libby Goodmanovou, snoubenkou Stuarta Rose-Butlera.

Bloomová zvedla víčko jednoho z izolovaných červených kelímků.

„Aj,“ řekl Jameson a otočil její kelímek nápisem k sobě. „Myslím, že máš můj.“ Bloomová se podívala dolů. Na kelímku stálo: Co naplat, jsem prostě sexy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychohry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.