Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milena Mikulková

Hlavu mírně vzhůru, ženy!
Vlastní cestou k sebeúctě

Ilustrace Olga Pazerini

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7 234. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odborná redaktorka Šárka Kratochvílová
Počet stran 160
První vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2819-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2818-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0847-3 (print)

Věnování

Mami, kdybys ještě měla možnost přečíst si tuto knížku, věřím, že bys v ní našla moji nevyslovenou touhu najít své ženství v jeho krystalické kráse, půvabu a zranitelnosti.

Denně si tě připomínám, když se podívám na vzpomínkový prstýnek po Tobě. Doprovázíš mě a jsi tak se mnou v mých úvahách, činnostech i lenošení. V mých radostech i nejistotách.

Mami, tato knížka je věnována především Tobě, i když už tady s námi nejsi, jenom proto, že dřív jsem to neuměla. Tak až teď, kdy moje vyznání lásky nese tento papír.

Vzpomínám… měla jsi ráda kytky, zejména ty křehké růžové z tvé zahrádky…a já v nich každý rok znovu a znovu viděla tvoji vnitřní křehkost, půvab, který byl překrytý celoživotní dřinou. Proto i tato knížka je pomyslnou kyticí věnovanou Tobě, všem ženám v našem rodu – v minulosti, v přítomnosti a v budoucnosti. A vím, že bys určitě dovolila, abych pamatovala i na jiné – na ty, které chtějí udělat svět krásnějším místem pro život. Tím, že jsou, tím, jaké jsou, tím, co dělají a tím, kam směřují.

Díky za všechno. S láskou a úctou na Tebe vzpomínám.

Milka

Toto jsem já… Milena

Jsem žena. Žena v tisíci odstínech. A stále tatáž. Žena, jejímž symbolem je vlčí mák.

Vlčí mák je vlastně plevelem. Bez vznešeného původu. Neobyčejně obyčejná rostlinka. V kobercové záplavě těší stejně jako solitér. Roste tam, kde se mu zlíbí, a i na nevzhledných místech může přinést záblesk krásy a dobra. Nejde ho utrhnout do kytice. Je-li zbaven svých kořínků, vadne. Dovolí jen těšit se z momentálního setkání. Nejde si ho přivlastnit. Je tím, kým je, právě tam, kde je.

Nabízí křehkost, která je nepřehlédnutelná. Křehkost, která okouzluje a nutí okolí také k jemnosti. Není jen tušená, skrývaná a tajená. Je vidět. Jako by vlčí mák tuto svoji křehkost povýšil na ctnost. Vystavil na slunci svoji zranitelnost a nebál se, že se mu vymstí. Nehledal stovky důvodů, proč být někým jiným, méně křehkým, méně zranitelným. Ne, protože zranitelnost je otevřenou branou k jeho životu zrovna tak, jako je u lidí branou k druhým lidem.

Vlčí mák je radostným poslem začínajícího léta. Období, kdy je slyšet klokotavá radost, období, kdy jsou ruce vzájemně protkané v lidské vzájemnosti. Léto, kdy si jak květiny, tak lidé libují v jakési lehkosti, otevřenosti a radosti. Vlčí mák nelze přehlédnout, přesto jednoduchý kvítek, který třepotavými okvětními lístky s lehkostí reaguje na každý závan. Ohýbá se pod sprškami letních bouřek, aby se znovu narovnal, nechal oschnout stopy předešlé námahy, která nic neubrala na jeho křehkosti.

Vlčí mák kromě své křehkosti skrývá i jakousi tajemnou nezdolnost. Tichou, vytrvalou sílu, možná nepředpokládanou, nevykřikovanou, netušenou. Vnitřní sílu prověřovanou právě letními bouřkami nebo neopatrným šlápnutím lidí, kterým jeho křehká krása nic neříká. Křehkost a nezdolnost, dvě slova, jež v sobě skrývají dvě protichůdné síly. Ani jedna nemá potřebu umenšovat tu druhou. Ba naopak, jedna druhou umocňuje v její pravdivé opovážlivosti. Není třeba ji kamuflovat, skrývat, přehrávat. Dvě síly, které jsou v přátelském vztahu. I když stojí v protikladu, neoslabují se, ale jedna druhé propůjčuje život v jeho síle. Síle zranitelnosti i síle odolnosti. Protiklady, které tvoří harmonický celek. Toto vlčí mák vysílá jen tím, že je. Jen tím, kde je.

Když vlčí mák odkvete a ztratí svoji přitažlivost, nastupuje jeho další etapa. Zůstane makovice plná drobných zrníček. Její krása už je jiná. Láká svým skrývaným tajemstvím. Skrývá něco, co může přinést užitek i mnohem, mnohem později.

Vlčí mák mám ráda z mnoha důvodů. Je mým symbolem a snad i životním programem. Vše, co jsem popisovala o vlčím máku, jako bych zároveň psala o sobě.

Mým čtenářkám a snad i čtenářům

Ženám s ženami může být dobře. Umí si vytvořit krásno, pohodovou atmosféru sdílení, zážitků, kdy se vzájemně poslouchají, povzbuzují, smějí, někdy jen mlčí… a ani mluvit nemusí. Jsou spolu a to stačí. Někdy kratince a jindy celé hodiny. Možná to znáte, možná ne.

Já, stejně jako mnoho dalších žen, se snažím porozumět životu skrze příběhy. Příběhy nás samotných nebo jiných. Slyšíme je a jako by nám někdo mluvil z duše. „To není možné, vždyť to je přece o mně!“

Podnětem této knížky byly rozhovory. S kamarádkami, klientkami, posluchačkami. Jedna z nich si dokonce dala tu práci, že mi řadu svých otázek sepsala: „Mili, když budeš psát, budu ráda, když najdu odpovědi na tyto otázky.“ Můj vzkaz: „Jani, snad se mi to podaří.”

Stačí si jen představit, že sedíme spolu s dalšími ženami v příjemné a útulné kavárničce (jednu takovou jsem navštěvovala moc ráda, sedla jsem si do pohodlného křesla, vytáhla dopisní papíry dekorované vlčím mákem a ručně psala dopisy, byl to báječný relax!) a dovolíme si být jen tak, bez spěchu, bez stresu, bez nervózních pohledů na hodinky. Vychutnáváme voňavý šálek kávy. Posloucháme bez potřeby zasahovat do dění, nebo naopak sdílíme své zážitky, své radosti či trápení. A máme posluchačky, máme někoho, kdo je tam pro nás, právě tady a právě teď.

Pokusím se z mnoha stovek setkání vybrat ta, která vystihují záměr této knihy – posunout nás k sebeúctě. Podělím se o zajímavé příběhy, ve kterých možná najdeš i kousek toho svého. Mým cílem je posílit nádheru ženství. Nastínit cestu, jak se stát jedinečnou, laskavou k sobě i k druhým, s vědomím vlastní hodnoty. Báječné, že žena je pokaždé jiná. Svá. Někdy romantická s křehkou duší, jindy s jasnou představou, disciplínou a výkonem. Proč ne? Vždyť na začátku není forma, která odlévá ženy podle jedné šablony. Právě to činí svět krásným – je osazený neopakovatelnými originály – lidmi.

Díky těmto setkáním jsem měla možnost nahlédnout do stovek příběhů žen, které v sobě skrývají radosti, touhy a sny protkané realitou, někdy příjemnou, jindy bolavou. Jaké ženy skutečně jsou? Jaké mohou být a čím se to stane? Co hledají, čeho se obávají a před čím utíkají? Kdy jsou spokojené a šťastné?

Otevíráš-li tuto knihu, pak je to jako bychom měli možnost sedět společně v naší fantazijní kavárničce. U našeho stolku je ještě volné místo, možná právě pro tebe. Pojď a přisedni si… Možná právě ty našemu povídání porozumíš, možná právě ty se svou zkušeností přineseš to úlevné: aha!

Úvod

Pro svoji tvorbu jsem si dala název ediční řady Hlavu vzhůru… Poselství naděje, inspirace ke změně, k hledání životní cesty a vize, dodání odvahy a povzbuzení. Když jsem avizovala název této knihy, obvykle jsem dostávala stejnou otázku: „A proč zrovna v knize určené pro ženy stačí hlavu mírně vzhůru? Proč ne naplno?“ V každé kapitole, v každém tématu mám stále na mysli, jak utkat pro ženy (a třeba i pro ostatní čtenáře) vysvětlení šité na míru. Že žít s hlavou mírně vzhůru je tak akorát. Má to svůj smysl, hluboký smysl, a snad se mi podaří každou kapitolou odkrýt kouzlo tohoto životního postoje a přístupu.

Během celé knihy patrně nezapřu, že téma ženství se mě bytostně dotýká. Jsem hledačka svého ženství. Snad rozumím světu mužů více než světu žen. Miluji řád, tabulky, odrážky v textu. Baví mě analyzovat, experimentovat. Prý toho doma moc nenamluvím, a když už, tak jsem spíše strohá a mluvím v holých větách. Miluji rychlou jízdu, kdy jsem raději řidič než spolujezdec. Nechtěla jsem být princeznou na hrášku, ale fascinoval mě Robinson Crusoe. Neumím se rozněžnit nad volánky a růžovým porcelánem. Faktem ale je, že poslední stranu v novinách s tématem sport jsem snad ještě nikdy nečetla. A moji blízcí vám také mohou potvrdit, že neumím číst v mapách, dokonce i navigace to má se mnou těžké. A návody? Nepřečtu víc než dva řádky, a pak se ztrácím. Mám na to své lidi (a díky za ně, nepřežila bych v dnešním technicky vyspělém světě).

Možná si hned v úvodu kladete tutéž otázku, co já: Kdo skutečně jsem? Jsem to neidentifikovatelné „něco“, co by odpovídalo dnešnímu trendu? Ne, to skutečně ne. Možná ve vás, ale i ve mně, někde hluboko ve mně žije svým nesmělým životem naše touha být ženou – půvabnou, inspirativní, krásnou, moudrou, dobrotivou, trpělivou, oddanou, ale i smyslnou, nespoutanou, divokou a tajemnou. I já chci být ženou, i když už mám stříbrné vlasy, i když si uvědomuji, že jsem blíž svému konci než začátku. Přesto, nebo možná právě proto, chci objevovat spolu s vámi to krásné, proč jsou na světě ženy, proč jsou takové, jaké jsou, a jaký to má smysl.

Při psaní knihy jsem si uvědomila obtížnost nalezení takové formy, která je pro ženy přitažlivá. Když jsme tak rozdílné, některé výkonově zaměřené, že by jim leckterý muž mohl závidět, jiné obdařené mimořádnou krásou a půvabem, další, jejichž hlava pobrala několik knihoven světa a na prkotiny nemají kapacitu. Jak se trefit, abychom se potkaly? Abychom se třeba naladily na společnou vlnu a nechaly se unášet oceánem, který má název Ženství.

Budu ráda, pokud se pro vás i pro mne stane tato kniha jakýmsi pohlazením, povzbuzením a poděkováním. Za důvěru, se kterou se na mne obracely ženy, za naději, že společně objevíme ten „kód spokojenosti“, kdy se jim a snad i mně vrátí životní jiskra, vnitřní klid, odvaha jít dál s větší lehkostí a porozuměním sobě. Co myslíte, mohl by to být i účel této knihy? Přiznám se, že sama za sebe bych si to moc přála.

1.Ženy ženám

Už odnepaměti platí, že žena se stává ženou vlivem společenství jiných žen, zrovna tak jako muže ovlivňuje zase společenství mužů. Opíráme se o jejich zkušenosti a kvality, abychom objevily ty své, jedinečné, prostě naše.

Při jednom setkání se ženami jsem se podělila o příběh klientky, která se ocitla v situaci, kdy nevěděla, jak dál. Obrátila se na mne v zoufalé snaze vymanit se z tohoto začarovaného kruhu, kdy se jí život drolil pod rukama. Pokusím se shrnout její životní situaci. Manžel ji opustil, dcera odešla s přítelem, syn vycestoval na rok do zahraničí, podstoupila operaci kyčlí, začaly docházet finanční rezervy. Když jí praskl přívod do pračky a vytopila sousedy, měla pocit, že to byla poslední kapka, pomyslná i skutečná. Pohár odolnosti přetekl. Když jsem přiblížila příběh této ženy, vyzvala jsem účastnice, zda by byly ochotné této ženě napsat něco, co by ji v dané situaci povzbudilo, co by potřebovala slyšet. Měly omezený čas deset minut a omezený rozsah ne víc než deset řádků. Psaly dopis, bylo patrné, že je příběh ženy zaujal. Psaly formou dopisu své povzbuzení. Když skončily, měla jsem pro ně ještě další dva úkoly: Prosím, podepište se: Tvoje nejbližší přítelkyně a doplňte svoje jméno. Po menší odmlce dostaly poslední pokyn: Prosím, do oslovení napište: Moje milovaná… a dopište svoje jméno.

Bylo zajímavé sledovat reakce žen. Některé jako by litovaly ztraceného času, že to psaly zbytečně, jiné se rozplakaly a dalším přelétl po tváři úsměv. Když jsme měly možnost sdílet své pocity, dospěly jsme ke zjištění, že jsme nastavené na podporu a pomoc druhých lidí mnohem více a odhodlaněji než podpořit sebe. Nevzdat to se sebou. Neopouštět se.

Celou knihou chci táhnout nit, jež představuje jeden prastarý zákon: miluj druhé tak jak sebe. Taková drobná věta na úvod: Buďme dobré samy k sobě. Buďme dobré samy k sobě, abychom uměly být dobré k druhým.

1.1Žena ženě andělem

Pokud se podaří sestavit skupinu žen tak, aby se spolu cítily dobře, mají možnost zažít neuvěřitelné, alespoň na chvíli v sobě probudit onu dívenku, která se někam schoulila, aby zvládla nároky každodenních povinností. Programy typu ženy ženám nabízejí možnost oddechnout si, uvolnit se, zažít dobrodružství, anebo také být jen tak a nezažít nic. Ticho. Postradatelnost. Zkrátka, chybí požadavky, nároky a okamžitá vyplnění i nevyslovených přání.

S partou žen jsme se odvážily sjíždět Vltavu. Postupně se z toho stala tradice, ale první akce měla své výjimečné postavení. To, co jsme společně zažily, se vrylo do paměti svou nesmazatelnou stopou. Už samotný přejezd, kde nám posloužil manžel jedné z nás, předznamenával něco nadstandardně zajímavého. Když si pánové – naši manželé – podávali zprávy, zmíněný muž sdělil: „Člověče, když jsem je všechny nasoukal do auta i s jejich výbavou, nevěřil jsem, že je ty rafty uvezou. A na zpáteční cestě jsem ani nezapínal rádio, potřeboval jsem božský klid, protože z cesty tam mi šla hlava kolem. Do té doby jsem neměl tušení, že je možné šest hodin v kuse mluvit – a jde to, a jedna přes druhou“. Jediná zkušená vodačka byla Anička. Dvě další už na vodě byly a nás šest ostatních vodáctvím nepolíbených, ale s obrovskou touhou vystoupit z kolotoče povinností. Výbuchy smíchu, přísliby dobrodružství – to bylo něco, co nás vrhalo zpět do dětských let, a bylo to báječné. Zažily jsme týden téměř nepřetržitého smíchu. Týden naprosto bezpodmínečného přijímání bez ohledu na dovednosti potřebné k vodáctví. Týden zapomenutí na pracovní i civilní život. Týden překvapení – když jedna z nás na rady svých synů (zkušených vodáků) strávila týden v lodi s pohorama na nohách – protože: „Kluci říkali, že…“ Až doma se dozvěděla, že si z ní vystřelili. Nebo když těsně před Jelení lávkou v zoufalství voláme: „Aničko, co teď máme dělat?“ A ona nás s ledovým klidem usadí: „Teď už nic!“ Přežily jsme. Byl to týden vzájemného poznávání z úplně jiné strany.

V nedávných dobách se ženy setkávaly při společné práci, zájmech, možná dokonce i jen tak. Zejména v zimních měsících, aby společně pracovaly, a přitom si předávaly své poznatky, životní zkušenosti a samozřejmě informace o dění, pikantnostech o druhých. Něco podobného si pamatuji i já ze svých dětských let. Měla jsem možnost se takových pracovních setkání účastnit a bylo to čímsi zvláštní, tajemné a nepřenosné.

V moderní době se dostalo sdílení především na sociální sítě. Je to jakási novodobá podoba tolik potřebného mezilidského kontaktu. Je-li doplňkovým jevem, pak proč ne. Je-li jedinou formou kontaktu s jinými lidmi, pak pravděpodobně nenasytí tu základní lidskou potřebu sounáležitosti. Přesto je možné říct, že propojily mnohé, kteří by se jinak nepropojili a v kontextu žen, které část svého života tráví s jistým omezením kontaktu (třeba během péče o děti) je to jeden ze zdrojů, jak být zapojená v dění, budovat a rozvíjet komunitu, vzájemně se informovat, sdílet, radit – zkrátka to, co se kdysi dělo v osobním kontaktu, se přeneslo do virtuálního prostoru. A nejedny webové stránky, profily na sociálních sítích v sobě nesou potenciál komunikace a podpory v duchu motta ženy ženám.

V dnešní době, kdy dochází k mnoha individualizovaným činnostem, se přirozené společenství žen stává spíše raritou. Na tuto potřebu zareagovaly vznikem různé kluby maminek, mateřská centra, cvičení pro ženy, v posledních letech ženské kruhy a mnohé další aktivity. Ty odpovídají na potřebu žen být spolu. Často se skupinky žen setkávají pravidelně v kavárně. Na přirozené potřeby nelze jen tak zapomenout, ozvou se samy, a když je zaslechneme, není nic lepšího, než vyhledat společenství žen podle vlastního založení a priorit. Možná se ozval jakýsi pradávný společenský pud, kdy ženy v kmenech měly na starosti společné vytváření zázemí, společnou péči o děti a společné rituály. V posledních letech dochází i k realizaci společenských akcí pro ženy ve smyslu konferencí. Ať už se jedná o ženy z byznysu, ženy, které spojuje zájem o esoteriku, ženy z církevních společenství – zkrátka vznikla poptávka a na to reaguje nabídka, široká napříč věkovými skupinami, zájmy a profesemi.

Nedávno jsem měla možnost účastnit se konference pro ženy. Do té doby pro mne zcela nová zkušenost. Přestože jsem se ve své práci pohybovala převážně v kolektivu žen, nemohu říct, že by mi tento způsob koexistence vyhovoval. Setkávala jsem se se soupeřivostí, nepřejícností, nevyzpytatelností až nečitelností. S touto výbavou jsem jela na víkendové setkání žen, kterých se sešlo okolo sto šedesáti. A tehdy jsem musela notně poopravit své vnímání žen. To, s čím jsem se při této akci setkala, mi vyrazilo dech. Naprosto jsem to nečekala. Viděla jsem koncentrovanou ženskost, vzájemnou podporu a souznění, směs půvabu a nadšení. Byla jsem okouzlená. Do té doby jsem měla k ženám spíše rezervovaný přístup, možná proto, že mne zkušenost vyškolila k ostražitosti. Tady jsem zažívala uvolněnost, jemnost až něhu, která se projevovala v úsměvech žen, v jejich chůzi. Přijely, aby načerpaly. To bylo znát v každém okamžiku. Posílit svoji sebeúctu, podtrhnout svoje ženství a odpočinout si od permanentní zátěže. Pouhé tři dny a obrovsky proměnily mé pojetí ženství, síly ženských skupin a vzájemného obohacení.

Co znamená žena pro ženu? Může mezi ženami existovat přátelství? Přestože se v dnešní době na přátelství žen pohlíží více přes jejich párové sexuální soužití, chtěla bych zaměřit pozornost na sílu vzájemné ženské podpory bez sexuálního podtextu. V čem se mohou ženy vzájemně podpořit a jak se to dělá? Jak nasytit vlastní zdroj ženství skrze setkávání se ženami? Teprve zkušenost, kterou jsem popsala výše, mi umožnila tyto zdroje objevovat, podporovat a využívat.

Zážitek ze setkání s ženami mne inspiroval k tomu uspořádat podobnou akci pro své klientky, přítelkyně a známé. Stačí víkend a může jít o převratnou událost ve vlastním životě. A další setkání mi pomohlo uvěřit na zázraky. Mnou pořádaná konference pro ženy proběhla v komornějším duchu. Cílem bylo poskytnout ženám nejen relaxaci, ale i podněty k osobnostnímu rozvoji. Večerní program se stal prostorem pro sdílení. K nezapomenutelné události došlo hned druhý večer. Hosty byly matka a dcera. Každá ze svého úhlu pohledu popisovala jejich společný příběh. Umožnily nám nahlédnout do období, kdy vážně onemocněl syn – bratr a jeho život po třech letech úporného boje s nemocí v jeho necelých sedmnácti letech končil. Máma sdílela své prožívání, své boje, své strachy, ale také uzdravující moc víry dodávající sílu zvládnout to nejtěžší, co může mámu potkat – propustit své dítě do smrti. Bylo to smutné, bylo to silné, ale zároveň jaksi očišťující. Pak se dostalo na otevřenou zpověď dcery – sestry tohoto nemocného chlapce. Bylo jí necelých šestnáct let, když se dozvěděli jeho diagnózu. Zpočátku šok. Pak jej vystřídala neúnavná snaha nepřidávat rodičům starosti. Jet na plný výkon, skoro jako za dva (když bráška už nemůže). Abnormální nasazení, tlak na výkon, konfrontace s konečností a smrtelností, ale také se strachem, bezmocí a nespravedlností ji přeměnily na stroj s mechanickým fungováním. Na jednu stranu prožívala pochopení, soucit, lítost, na druhou stranu hněv a závist. Veškerá pozornost byla věnovaná bratrovi. Náročné období, kdy se rodiče střídali při pobytu syna v nemocnici, přispělo k jejímu pocitu osamělosti. Když tato mladá žena vypráví svůj příběh, je jí čtyřiadvacet let. Těžké období na ní zanechalo jeden velký šrám. Od svých sedmnácti let neměla menstruaci. Chvíli bylo ticho, dokončila svůj příběh a asi sami uznáte, že takové sdílení nejde odměnit potleskem. Zcela intuitivně jsme si všechny stouply do kruhu, propojily se chycením kolem pasu a začaly se pohupovat tam a zpět. Tam a zpět. Z úst bylo slyšet jen jemné, téměř neslyšené broukání. Jakoby ukolébavky, jakoby zklidnění po náročném dnu nebo těžkém snu. Jak máma, tak dcera se mohly opřít a nechat se pohoupat – mateřsky, žensky, lidsky. S obrovským pochopením, soucitem a pocitem sounáležitosti. Postupně se osmělilo více žen. Ponořily se do klidného proudu ženské blízkosti a nechaly se pohoupat opřené o zástupce ženského pokolení, které nabíjí, které posiluje a které snoubí křehkost a nezdolnost. Slzy soucitu a uvolnění zaplavily a vlastně vyplavily z mnohých z nás pomyslnou nezranitelnost, ženskou tvrdost a racionalitu. Tím však zázrak neskončil. Ještě ten večer mi tato mladá žena napsala SMS: „Mili, něco se děje, začínám špinit!“ A ráno přišla ke snídani jaksi zvláštně proměněná. Setkaly jsme se pohledem a ona jen lehounce přikývla. Když jsme se míjely, šeptla: „Mili, po osmi letech menstruuju,“ a záhadně se usmála. Co se to stalo? Čím se to stalo? Co popustilo stavidla ženství? Od té doby věřím na zázraky. A když mi před dvěma lety poslala fotky, že se vdala, že je těhotná a teď jak báječného má kloučka, zaplavuje mne obrovská vlna vděčnosti. Když to shrnu do dvou slov – je to dar „žen ženám“. Nechci popírat vyšší moc, ale chci věřit, že odzátkování má na svědomí sdílení a citlivá ženská podpora.

Po období, kdy jsme jednoznačně dali přednost technice, podlehli výdobytkům moderních technologií, se znovu vracíme k něčemu, co nás dělá lidmi. Můžete sledovat spousty aktivit, kde se snažíme vzkřísit svoji podstatu, kterou žádné technologie nenahradí. Lidskou vzájemnost, spolupatřičnost a podporu, díky které objevujeme druhé, ale především sami sebe. Formují se skupiny pro muže, skupiny pro ženy. Nacházíme jednoduchost života v jeho přirozenosti. Zjišťujeme, že technologie umí zkrátit vzdálenosti, ale neumí vytvořit blízkost. Od toho jsme tady my, lidé. Každý se svým příběhem, se svou touhou i poznáním.

Možná nastal čas vylézt z pohodlných ulit – soukromých kinosálů, soukromých plováren, soukromých tělocvičen, soukromých divadel, galerií a koncertních síní. Možná pamatujete, že před starými domy byly lavičky, kterými domácí zvali na posezení své známé nebo kolemjdoucí. Co když nastal čas obnovit tu prazákladní sounáležitost lidského druhu? Pomyslně si znovu sednout před dům a pozvat někoho na kus řeči? Pak bychom pravděpodobně rádi opustili chatovací místnosti, podělili se o své zážitky naživo, a ne výhradně přes sociální sítě, potěšili se společně nad fotkami místo jejich anonymního vyvěšení do virtuální galerie. Možná to zní nostalgicky, možná až staromilsky, ale mám příležitost denně poslouchat příběhy lidí, ve kterých společným jmenovatelem je osamělost uprostřed davu. Vyhladovění navzdory nadbytku. Bezcílnost navzdory nejpřesnějším navigačním systémům. Nuda, kterou nemůže vyhnat ani sofistikovaný zábavní průmysl. Citová vyprahlost, která drtí malé i velké, přestože láska je přítomná ve všech reklamách, písničkách a podbízivých filmech. Chceme chytit štěstí a už ho nikdy nepustit. Jako lidé ale hledáme něco víc, hledáme smysl všeho toho snažení.

Dodnes se s jakousi zvláštní radostí vracím ke konferenci, kde jsme měly v rámci programu zajištěné proměny – péči kadeřnice, vizážistky a fotografky. Vzájemné oceňování, povzbuzování a dojatý údiv proměněných byl nádhernou odměnou za tento báječný servis. Fotografie zvěčnily proměnu ženy nejen zvenčí, ale hlavně to, co se v ní probudilo vevnitř. Sebepřijetí. Vděčnost. Radost. Radost ze sebe, doprovázená slovy: „Holky, já jsem si nikdy nepřipadala hezká, ale teď…já jsem krásná.“ Zážitek, který rozhodně ovlivní nahlížení na sebe. To, že to nevydrží na každý den, není až tak podstatné. Ženy měly možnost setkat se s vlastní krásou – a potkaly se. Už nikdy na toto setkání samých se sebou nezapomenou. A kdyby náhodou ano, fotografie jim to připomenou.

Jako ženy máme touhu najít harmonii bytí, zkrášlit tento svět, obdařit ho svým půvabem a vůní. Jde to! Dokonce bez velkých investic a promyšlených strategií. Stačí být Ženou. To je vše.

1.2Žena ženě nepřítelem

Každá z nás má s ženami své zkušenosti, jak dobré, tak horší. Hledala jsem pro tuto stať příhodný název – Žena ženě třeba čertem, čerticí, ďáblicí, čarodějkou, problémem… ale asi nejvíce vystihuje právě slovo nepřítel. Ať už si dosadíte za jednu ženu svoje jméno a za druhou jméno někoho, kdo vám zkomplikoval život, pak asi porozumíte, co je tím myšleno. Že mezi ženami je kromě možnosti souznění, podpory a vzájemné přejícnosti i protichůdná tendence. A o tom, že tyto vztahy mohou být hodně vyhrocené, svědčí zase desítky příběhů z poradenské praxe. Ať jde o dceru a matku, o tchyni a snachu, o sestry, o švagrové, o manželky a milenky, o kolegyně či bývalé kamarádky. Zkrátka v ženách dřímá nejenom jejich andělská stránka, ale také ta temná, stínová, která je schopna proměnit jinak milé stvoření v běsnící bestii.

Na některé typy vztahů mezi ženami vznikají dost nepříjemné vtipy. Vztahy jsou v nich popisovány jako nesmiřitelné, neslučitelné, nežádoucí. Škoda, protože obě strany vede k jejich chování paradoxně láska k jednomu objektu – muži.

Co ženám na druhých ženách tak vadí? Co se v nich aktivuje za atomovou sílu, která má moc ničit vše živé? Jejich životní pohodu a spokojenost? Jako by jedna druhé ubírala prostor pro život. Jako by jedna druhou okradla o její hodnotu. Jako by jedna druhé odpírala její dovednosti. Říká se, že nic ženu nepotěší víc, než když kamarádka přibere o nějaké kilo navíc, když se její sokyni nedaří, když zvítězí v ledasčem nad druhou ženou.

Třeba v malichernostech, ale přece jenom – být v něčem lepší je povzbuzující. Setkala jsem se s tím, že ženy se na smrt nenáviděly, protože surfinie v oknech jedné byly bohatší než druhé a kolemjdoucí ženy se zastavovaly a uznale pokyvovaly hlavami. Anebo že česnek sousedce vylezl dřív, i když ho sadily ve stejnou dobu. Umíte si představit, jaké neštěstí se vyvine z toho, že potkáte jinou ženu ve stejných šatech? A to ani nemluvím o tom, když muž dá přednost vám před jinou ženou. Tyto temné síly ničí nejen okolí, ale ženu samotnou. Jako by docházelo k proměnám ve stylu Jekyll a Hyde v ženském podání.

1.3Kdy se ženy cítí ohrožené nejvíc?

Když cítí, že nebudou milované, když nebudou mít koho milovat nebo se budou muset o dotyčného dělit s někým dalším. Dále, když jim někdo dá najevo, že nejsou dost dobré – v jakékoliv oblasti. Když dostanou najevo, že nejsou dost krásné, dost pracovité, dost hodné, dost…dost… dost… doplňte si, co uznáte za vhodné. Sociální sítě existovaly vždy. Jen měnily svoje teritorium a rádius dopadu, strategie, nástroje, svoje technické vymoženosti. Podstata však zůstává stejná. Ostatní ženy a možná i muži jsou největšími odborníky na váš soukromý, pracovní, milostný život a zdraví. No není to tak i dnes? Vyvěsíte například fotku z dovolené. Téměř rychlostí blesku máte možnost dočíst se spoustu zajímavých hodnocení, podnětů a zaručených rad. Například: že v dané destinaci je možné zažít to a to a navštívit takové a takové zařízení, nebo že takové destinace už nejsou v kurzu, že byste rozhodně měla zhubnout, protože s takovou figurou vylézt na pláž je fakt troufalost, že vaše plavky jsou totálně nemožné, zda neuvažujete o plastice prsou a liposukci, a ta celulitida je fakt odpuzující. Jiní si všimnou toho, že váš chlap stojí za hřích, a jiní jsou zas toho názoru, že by měl trochu víc sportovat, ano, a ty ponožky v sandálech svědčí o vašem módním buranství. Jo a vaše děti? Měli byste jim dát více volnosti, nebo také jsou příliš rozjívené, měli byste je více držet na uzdě. A jestli jste použili ten a ten přípravek s faktorem 50, který je pro dětskou pokožku šetrný. A všimněte si, kolik je na pláži střepů, proč si dopředu nezjistíte, zda je to pro děti vhodné místo, to ony by nikdy tak nezodpovědně nejednaly. Jste strašní rodiče a matka flink. A máte to! Spousta komentářů, spousta dobrých rad a spousta zbytečných řečí.

V době sociálních sítí máte postaráno o okamžité zasvěcené hodnocení ne jednoho, ale mnoha lidí, kteří vás třeba vůbec neznají, minimálně prostřednictvím symbolů, lajků a jindy s doprovodem zasvěcených komentářů.

Přiznám se, že je mi docela líto informační potopy, která nás zaplavuje přes moderní technologie. Nevím, jestli nám přidává na klidu, nebo ještě více zneklidňuje. Informovanost je skutečně nutná, to vůbec nepopírám. Ale potřebuje dosednout na nějaký základní fundament, který je ukotvený. Informovanost, která je pro daného člověka zásadní, vybavuje ho stabilitou. Pak zjišťování nových informací rozšiřuje jeho obzory, nabízí mu možnosti a varianty náhledu na danou věc. To, co dnes spíše lidem ubližuje, je obrovská názorová roztříštěnost, která však nasedne na nejistotu příjemce. Jenom malý příklad z oblasti výchovy. Jsou směry, které glorifikují svobodu dítěte a prosazují, že dítě nejlépe ví, co, kdy a jak potřebuje a z dospělých dělá pasivní, nekompetentní a ustrašené rodiče. Do toho prosákne názor, že děti skutečně potřebují hranice a rodiče a jiní dospělí jsou povinni dětem tyto hranice nastavovat, učit je tyto hranice respektovat a zároveň vymezovat. Pak se zase objeví nějaký výzkum, který potvrdí, že děti jsou vůči výchově imunní, protože až 70 procent je ovlivněno geneticky a sociální dědičností. No a pak se v tom vyznejte, když máte jeden skutečný záměr a dobrý cíl: být dobrým rodičem a ze svého dítěte vychovat dobrého člověka.

Pak se vynoří další oblasti, ve kterých se zaručeně objeví protichůdné názory. Očkovat, nebo neočkovat? Do jakého věku dítě kojit, a kdy už je to přes čáru? Pořídit dítěti chůvu, která je profesionál, nebo se postarat sama? Zůstat s tímto partnerem, nebo se raději rozejít? Dát si tuto kérku, nebo jinou, nemá ji už hodně lidí? A kdy jít do zaměstnání, nebo jak dlouho vlastně zůstat doma? Nasadit veganskou nebo bezlepkovou stravu? Kočár, nebo šátek? Rozlišovat holčičky od kluků, nebo neovlivňovat? Kolik kroužků dítě zvládne, nebo nechat ho růst jak dříví v lese? Uspávat, nebo ho nechat vyřvat? Proč dal někdo palec dolů u mé proměny, která mě stála neuvěřitelně moc peněz? Co se mu na tom nelíbí?

Rozhodně dostaneme dostatečnou zásobu podnětů pro osobní rozvoj od esoterických směrů až po byznys modely. Do toho tichý umírněný hlas „hlavně buďte šťastni! Dívejte se na svět pozitivně a těžkosti se rozplynou.“.

Je vám to povědomé? Lhostejno, na které straně barikády stojíme. V každém případě žijeme v chaosu, který nepřidává na klidu, pokud nejsme zrovna příkladem stability a vyrovnanosti.

Dříve se komentátorky života jiných nazývaly drbny, klepny, teď mají jiný status. Jsou to přátelé a veřejnost na sociálních sítích. A že má tato skupina neuvěřitelnou moc, by mohly dosvědčit tisíce lidí. Dopad může být podobný, jen v daleko větším rozsahu. Dříve měla klepna okruh podobně zaměřených žen, které měly právo na informace, teď si informaci vezme, kdo chce, a udělá s ní, co chce.

Jeden z největších problémů nastává, když se sociální sítě, emaily, SMS stanou důkazem selhávání, důkazem zrady, předmětem vydírání. Když někdo v dobré víře, že pomůže, přispěchá na pomoc s podněty, s materiály, které usvědčují nebo obhajují.

Pokud se podíváme na všechny příběhy pod mikroskopem, najdeme skoro vždy jeden prvek v mnoha metamorfózách, a tím je strach. Strach z opuštění, strach z odmítnutí, strach z nedostatečnosti, strach ze stárnutí… Všechny tyto strachy jako by byly kamuflované do zbrojnice plné jedovatých šípů, které mají za úkol zneškodnit každého, kdo by mohl zavdat příčinu. Žel, často to bývají velmi blízké vztahy, které těmito strachy utrpí šrámy a odsoudí ženy do nepřátelských pozic. Když se ženy stanou konkurentkami či soupeřkami, umí být zlé, zákeřné, umí svoji zlobu, hořkost či opovržení dát najevo velmi intenzivně a mnohdy po neuvěřitelně dlouhou dobu. A je téměř jedno, jestli jde o konkurenci mezi matkou a dcerou, mezi sestrami, mezi manželkou a tchyní, mezi manželkou a milenkou, mezi kolegyněmi, mezi nadřízenou a podřízenou.

S podobnými příběhy se setkávám, když jsou v rozvodových či rozchodových kauzách ženy opouštěné mužem, kdy tyto ženy něco důležitého ztrácejí, kdy jsou nahrazeny mladší kopií, nebo když si dcera s otcem rozumí víc než s matkou, když sestra má šťastnější život, když rodiče protežovali jiného sourozence, když matka je pro manžela ženou na prvním místě, když kolegyně z práce je neustále upravená, sexy, obletovaná muži. Hledání smírčí cesty mezi znesvářenými ženami je jedním z nejtěžších úkolů pro vedoucí pracovníky, pro rodinné příslušníky, zkrátka pro všechny, jimž na dobrých vztazích a pohodové atmosféře záleží.

Každá žena má své světlo a svůj stín. Každá. Asi si vzpomenete na název filmu Anděl s ďáblem v těle. V tom názvu se skrývá dost přesná charakteristika ženy. Možná to lze použít i obráceně – ďábel s andělem v těle. Pak mi naskakují kauzy, ve kterých by ženy zasloužily označení mrcha, ale při bližším zkoumání zjistíme, co se za jejich nepřátelskou fasádou skrývá, a že to, co navenek ukazují, je jenom důmyslná obrana před poškozením.

Velmi ráda vzpomínám na Sašu, mladou studentku druhého ročníku prestižního gymnázia. Nezapadala mezi své vrstevníky. V jedné věci však měla naprosto jasno: bude módní návrhářkou, textilní výtvarnicí. Rozhodně jste ji ve třídě nepřehlédli. Byla svá a uměla to nosit. A uměla se svou originalitou zacházet. Nepodléhala stádovosti ve stylu unisex uniforma studenta – džíny a tričko. Ráda uplatňovala svoji fantazii, modely si navrhovala sama, dokonce je sama šila. To byla ona. A že si z ní spolužáci utahovali, brala s nadhledem. Měla sen, za tímto snem šla a ti, kteří ji nechápali, podle ní měli jinou cestu. Dodnes je pro mne ikonou ve světě teenagerů.

Žena ženě, ženy ženám mohou být andělem, nebo nepřítelem. Budování přátelských vztahů s ženami však může v mnohém prospět. Mít kamarádku, spřízněnou duši v některých obdobích života. Máme někoho, kdo je naší oporou, můžeme se podělit o své zážitky, dovolit si pravdivě pustit své emoce, ať už nadšení nebo strachy, vztek nebo smutek. Žena ženě může být nablízku a doprovázet ji. Když se ženy ocitnou na stejné vlně ženského pólu bytí, mohou cítit souznění, porozumění, bez potřeby vysvětlování a obhajoby. Mohou zažít uvolnění, vyjádřit ho způsobem, který je pro ženy příjemný – povídáním, sdílením tancem, společenstvím, prostě ženy si svůj způsob najdou a umí to.

Aby uměla být žena ženě oporou, potřebuje zažít pozitivní zkušenost se svou mámou, s jejím pozitivním náhledem na ženy, na ženství, na sebe, mít dobrou zkušenost se společenstvím jiných žen, kde vnímala souznění, důvěru a podporu. A v neposlední řadě podporuje přátelství žen postoj otce vůči ženám, jeho respekt k potřebám a odlišnosti žen.

2.Ženství – co to je a kde se bere?

Když jsem byla malá holka, fascinovala mě babiččina skříň. V ní byly třeba uložené dlouhé modré šaty s řadou třiceti černých knoflíčků. Prý je poslala teta z Ameriky. Vysoký černý sametový límec. Úzké dlouhé černé rukavice. Učinila jsem tehdy svůj první pokus být princeznou, nebo spíš rovnou královnou. Snažila jsem se chodit vzpřímeně, důstojně, pomalu, abych nezaplašila tu křehkou důstojnost a vznešenost, kterou šaty uměly přičarovat. Půvabně jsem nadzvedávala dlouhou vlečku a cítila se jako středobod vesmíru. Jako malá, sedmiletá holčička jsem se snad poprvé setkala se svým ženstvím.

Kde se to v nás bere, že ve své fantazii si vykouzlíme svět krásy, dobra a lásky a jsme jeho součástí? Možná to tak má být, abychom nesmělými dotyky navnímaly prostor, do kterého máme vrůstat. Setkávám se s desítkami žen, některé jsou romantické, jiné musely vlivem životních okolností hodit romantiku za hlavu a přizpůsobit se životním nárokům. Další s astronomickou přesností plní své úkoly, jsou precizní, výkonné, schopné a vytrvalé. Odvažuji se s každou z nich dotknout tématu ženství, co v jejich pojetí znamená, obnáší a jak ho žijí.

Martina, šestatřicetiletá manažerka, se na mě dívá, chvilku zaváhá. a pak mi s lehkým úsměvem sdělí: „Hmmm, nemohu říct, že bych se necítila jako ženská. Pečuji o sebe, mám ráda své dlouhé vlasy, chodím do fitka, abych si udržela figuru. Přestože mám dost náročnou práci, baví mě, nabízí mi spoustu příležitostí být s lidmi, cestovat, poznávat jiné země a kulturu. Doma to mám hezky zařízeno (snad jen kytek bych snesla víc, ale bez mé pravidelné péče se jim prostě nedaří), a když mám čas, tak mě baví vařit. Moc ráda zvu své přátele na příležitostné večeře, ráda je hostím. Tak v tom se cítím žensky, v tom je mi hezky.“

Úplně jinak své ženství prožívá Andrea, dvaačtyřicetiletá prodavačka sportovních potřeb. Setkáváme se v situaci, kdy řeší rozvod, a když se dostaneme k tématu ženství, jenom povzdychne a polohlasně říká: „Ze začátku našeho vztahu jsem si mohla dovolit být romantickou, Karel mě obletoval a já byla v sedmém nebi. Postupem času se něco změnilo. Už nebyl tak pozorný a já se snažila zajistit vše, a to asi nebylo dobře. To víte, domácnost, děti, práce – to se samo neudělá. Zvládala jsem to, ale občas jsem se přistihla, jak jsem bez radosti, bez citu, bez jiskry. Pak začaly problémy s pubertálním synem a Karel nebyl k dispozici. Hodně jsme se odcizili a já zjistila, že doma dělám mámu i tátu. Už nám to neklapalo a rozešli jsme se. Jsem unavená a potřebuji se dát znovu do formy, abych třeba ještě zažila něco hezkého, aby mne někdo miloval, abych pro někoho byla přitažlivá.“

Nabízí se hned několik otázek: Co je to ženství? Kdy ho začínáme vnímat? Jak se projevuje? A jak a proč se vytrácí? Dovolím si postupně na tyto otázky hledat odpověď a třeba i podněty, jak své dceři otevřít cestu ke kráse ženství nebo znovu objevit to své, byť poznamenané zkušeností.

2.1Co je ženství?

Dala jsem si tu práci a prohledala slovníky, abych našla definici ženství, hledala na internetu, a nic přesného jsem nenašla. Jeden ze zdrojů poskytl tuto definici: Ženství je soubor charakteristik a vlastností, jimiž se žena liší od muže. Také jsem objevila několik metafor a poetických výrazů. Jsem spíše analytický typ, chtěla jsem se tedy dozvědět víc. Co to je ženství?

Pokusím se skloubit lidový náhled a vědu. Moje babička říkala, že ženství je tajemství ženy, kterým si podmaní své okolí, aniž by cokoli udělala. „Dobrý, babi, ale jak se to dělá?“ A babička odpovídá: „To se nedělá, to prostě je!“

Asi mi nezbude nic jiného než se spokojit s tím, co tvrdila moje babička – že ženství prostě je. Že jde o něco neuchopitelného a nedefinovatelného, co lze poznávat jen skrze vyzařování a vnější projevy. Dá se probouzet, rozvíjet, dá se ale i poškodit. Je to princip, ženský princip, který stojí v protikladu s mužským principem. Právě v této polaritě ho spíše můžeme uchopit, rozpoznat. A jedna z teorií tvrdí, že v každé ženě se nachází něco mužského a v každém muži něco ženského.

Jeden z dalších přístupů přibližuje, že z dítěte se stává žena, když začne menstruovat. Znamená to otevření proudu života, nabídka na životní roli, kterou dostávají výhradně ženy, resp. bytosti ženského pohlaví. Dosud jsem neslyšela, že by menstruoval muž, i kdyby si to hodně přál. Ale že žena zamrzla a nemenstruovala, s tím už jsem se setkala a většinou šlo o nějakou hormonální poruchu. Pokud máte dceru, určitě jste sami vnímali, že u ní v dospívání dochází ke změnám. Že je to změna patrná nejen zvnějšku, ale i zevnitř – svými postoji, uvažováním, projevy. Je jiná, než byla, a možná i jiná, než bude. Je přirozené, že žena podléhá fyziologickým zákonitostem, které si sama nenaordinovala, ale tvoří součást jejího fungování.

2.2Kde se rodí ženství?

Abychom navnímali i jiný pohled, sáhla jsem po literatuře, kde jsem se s tématem ženství setkala. Nepřeberné množství knih představuje ženu jako bohyni, jako úkaz, jako mystérium. Těmto směrům příliš nerozumím, ale snad na nich něco je. Já patrně zastupuji tu racionální část žen, která ví, že neví, ale nespokojí se s tím, že neví. A ženy hledají. A právě díky tomuto hledání jsem dostala jednu z nejdůležitějších odpovědí na otázku: Kde se rodí ženství?

Velmi se mi líbí koncept, který představuje dvojice českých rodinných terapeutů (Chvála, Trapková). Autoři představují rodinu jako sociální dělohu, místo, kde v chráněném prostředí máme dostat vše, co potřebujeme k tomu, abychom se rozvíjeli, abychom se učili a postupně osamostatňovali, abychom se mohli sociálně narodit do osobní dospělosti a zralosti. Tvrdí, že ženství a mužství se utváří procesem kmitání –oscilací dítěte mezi dvěma principy, dvěma póly rodičovského magnetu, mezi představiteli mužského a ženského modu. Tím, že syn či dcera mají možnost se přibližovat, oscilovat či kmitat od jednoho rodiče k druhému, dochází k tomu, že v některé etapě života preferují matku a v jiné preferují otce. Velmi názorně to ukazuje schéma, které autoři uvádějí ve své publikaci.

Autoři popisují, že ženský způsob výchovy je založený na přitahování, svádění. Mnozí z nás si možná promítnou, jak k nim přistupovala máma a jak táta, anebo jak vychovávali svoje děti. Dost často jsem svědkem toho, jak maminka své dítě přemlouvá, svádí a vyjednává. Možná už neplatí jako dřív jednoznačnost mužů, jejichž charakteristikou bylo vzbuzování obdivu, představování moci. V podstatě platí pravidlo, že fungujeme jako puzzle a vzájemně se doplňujeme tam, kde zůstává „volný prostor“. Je-li jeden neprůbojný, nesmělý, dost často ho svojí výřečností a dominancí doplní druhý. Je-li jeden z rodičů přísný a náročný, ten druhý hledá spíše cesty, jak tuto tvrdost změkčit. A tak je to v pořádku. Dítě potřebuje poznat oba póly rodičovského magnetu, a právě v tom se vyvíjí a definuje své ženství a své mužství.

Obr. 1 Vývojové fáze vrůstání do ženství a mužství (Chvála, L. Trapková, 2009)

Pokusím se toto schéma přeložit do srozumitelné řči: Na začátku života se dítě, ať syn či dcera, výrazně přimyká k mamince a potřebuje její péči, něhu, náruč. Možná si všimnete, že syn o něco intenzivněji než dcera. Potřebují se emočně nasytit. Mateřská péče spočívá v zajišťování fyzických potřeb dítěte a v zajišťování základních psychických, emocionálních a sociálních potřeb malého človíčka. Tím, jak reaguje na jeho projevy, tím, že zrcadlí jeho pohyby a zvuky, mu dává najevo, že je vnímané, je vítané, je chráněné, je milované. V tomto období se buduje a prohlubuje citová vazba mezi matkou a dítětem. Čím? Jejím sycením, láskyplností, jejími dotyky, její náručí, jejím očním kontaktem, jejím hlasem, mluvou, konejšením, a také její včasnou reakcí na potřeby a podněty dítěte, její spolehlivostí a vytvářením bezpečí. To vše milionkrát opakované v dítěti buduje důvěru v sebe, v druhé a ve fungování světa. Prostřednictvím matčiny péče se dozví: jsem v pořádku, lidé jsou v podstatě dobří a svět je bezpečné místo pro život.

Okolo šestého roku se děti přimykají více k otci, resp. mužskému pólu, a podle tohoto schématu je patrné, že chlapci ve středním školním věku inklinují k otci více než k matce. Dcery v prvním období odklonu od matky a příklonu k otci prožijí mezi šestým a osmým rokem mohutnou vlnu zaujetí otcem. Otec je pro dceru představitelem všemocného ochránce a vzoru. Touží po otcově blízkosti – zejména dotykové. Pokud se nasytí tím, že jeho přístup je přiměřeně vyžadující, pevný, jednoznačný a přitom laskavý, plný tzv. mužského mateřství, nastane období, kdy se znovu přikloní k matce.

Většinou se hledají specifické oblasti a možnosti otcova zapojení v péči o děti. Plně souhlasím s tím, že nejdůležitějším vkladem otce ve výchově dětí je milovat jejich matku. To snad zahrnuje vše, co děti i matky potřebují. Může se to projevit dělbou práce v domácnosti, podílem na péči o dítě, projevy mužského mateřství, které pro dítě znamená rozšíření jeho blízkých osob a poznání, že ti dva jsou v něm, v dítěti, spojeni do jedné bytosti.

Přitom je však žádoucí, velmi žádoucí, aby muži, otcové, projevovali i charakteristické mužské prvky jako odvaha, podstoupení rizika, užití síly, vytrvalost a odolnost. Aby v dětech budovali odvahu, přiměřenou odolnost, nastavovali cíle a podporovali děti v jejich dosahování. Mohou být významnými průvodci při zvládání strachu, kultivaci agresivity, vytváření, udržování a včlenění se do řádu. Otcové v dětech budují i smysl pro povinnost, sebekázeň a respektování pravidel. Malou ilustrací může být aktuální situace ve školství. Převážná většina pedagogického sboru je tvořena ženami, vychovávajícími velkou část dětí, které nezažívají v rodině přítomnost otce, v systému, který je uzpůsoben spíše potřebám dívek. Prostor pro mužské projevy je minimální a dochází z velké části k neregulovaným projevům neklidu, vzdorování, násilí a nerespektování autorit.

V tomto směru se doba neuvěřitelně proměnila a není ojedinělé, že muži se velmi aktivně zapojují do tzv. aktivního rodičovství, aktivního otcovství. Zvládají obvyklé úkony péče o dítě, jsou disponovaní i citově. Berou na sebe záležitosti, které v předchozí době vykonávaly téměř výhradně matky. Vzpomeňme například přítomnost otců u porodu, rodičovskou dovolenou, ale také třeba klokánkování – nošení dítěte v šátku na svém těle a mnoho dalších oblastí, ve kterých by hledat zde zapojení muže dříve zcela vybočovalo z nastavených společenských norem.

Vraťme se k modelu péče rodičů podle výše uvedeného schématu. Okolo dvanáctého roku se jak dcera, tak syn opět citově přibližují matce, ženskému principu. A v době nejistoty, která se pojí s dospíváním, potřebují významnou ženskou podporu, ale zároveň i pevnou a vyžadující přítomnost otce, mužského principu. Mohli bychom to přirovnat ke kotvě a lanu. Otec, kotva, která pevně drží, a matka, lano, které postupně pouští, ale přesto je nablízku. Dřívější fyzická blízkost přechází v povídání a společnou činnost: Během puberty je dcera obrovsky citlivá na otcovo hodnocení jejího probouzejícího se ženství. Jednak je to vývoj pohlavních znaků (prsa, ochlupení, menstruace), jednak změny v chování. V tomto druhém významném období, mezi dvanáctým a osmnáctým rokem, v ní otec buduje zejména svým pojetím a postojem k ní samotné, k matce a k ženám obecně její ženskou sebedůvěru, sebeúctu a v jistém smyslu i důvěru vůči mužům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlavu mírně vzhůru, ženy!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.