Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

© Štěpán Kopřiva, 2019

© Nakladatelství Crew s. r. o., 2019

978-80-7449-815-2 (ePub)

978-80-7449-816-9 (mobi)

http://www.crew.cz/

OBSAH

první

druhá

třetí

čtvrtá

pátá

šestá

sedmá

osmá

devátá

desátá

jedenáctá

dvanáctá

třináctá

čtrnáctá

patnáctá

šestnáctá

sedmnáctá

osmnáctá

devatenáctá

dvacátá

dvacátá první

dvacátá druhá

dvacátá třetí

dvacátá čtvrtá

dvacátá pátá

dvacátá šestá

dvacátá sedmá

dvacátá osmá

dvacátá devátá

třicátá

třicátá první

třicátá druhá

třicátá třetí

třicátá čtvrtá

třicátá pátá

třicátá šestá

třicátá sedmá

třicátá osmá

třicátá devátá

čtyřicátá

čtyřicátá první

čtyřicátá druhá

čtyřicátá třetí

čtyřicátá čtvrtá

čtyřicátá pátá

čtyřicátá šestá

čtyřicátá sedmá

čtyřicátá osmá

čtyřicátá devátá

padesátá

padesátá první

padesátá druhá

padesátá třetí

padesátá čtvrtá

padesátá pátá

padesátá šestá

padesátá sedmá

padesátá osmá

padesátá devátá

šedesátá

šedesátá první

šedesátá druhá

šedesátá třetí

šedesátá čtvrtá

šedesátá pátá

šedesátá šestá

Poděkování

první

Mrtvola visela na stromě. Strom byla pěkně rostlá bříza a mrtvý byl pěkně oděný padesátník. Oblek T. M. Lewin, košile Turnbull & Asser. Na kývajících se nohách oxfordky od Aldena.

„Ten se na to vyfikl,“ poznamenal Holub.

Šindelář ani Chřástal to nijak nekomentovali; Šindelář dlouze smrkal a Chřástal si mrtvého upřeně prohlížel. Sloužil na oddělení teprve osm měsíců a tohle byl jeho první oběšenec.

Stáli jsme ve stráni vedle cesty Na Jetelce a sledovali technika, jak v pampeliškovém chmýří hledá otisky bot – a doktora, jak vyplňuje list o prohlídce zemřelého. Neměli jsme toho moc na práci: nemuseli jsme odhánět čumily ani ohraničovat místo modrobílými páskami POLICIE ČR – VSTUP ZAKÁZÁN. Pěkně oděný padesátník zvolil k sebevraždě lesní svah, kde kdysi stávala novorenesanční usedlost Flajšnerka: cca sto metrů nad spodní horizontálou prosecké estakády.

„No, alespoň si vybral hezký výhled,“ zahučel Holub.

Otočil jsem se, ale nic hezkého jsem nespatřil. Betonové nosníky estakády, skatepark pro trikový trénink, vysočanské nádraží a v dálce stometrový hranol Elišky (údajně nejvyššího bytového domu v Česku). S hradčanským panoramatem to šlo srovnávat těžko.

„Jo, hezký,“ zalhal jsem. Nechtěl jsem působit jako negativista. Zrovna minulý týden mi Renata něco v tom smyslu naznačila.

Takže jsem se snažil být pozitivní; snažil jsem se představit si, že by se ten výhled zlepšil, kdyby se pokácelo pár stromů. To by potom bylo vidět až ke vstupu do nádražního podchodu. Jenže ani pak by se nekonal prudký estetický upgrade: černá díra orámovaná naběleným zdivem vyhlížela jako sestup do mučicích kobek gestapa. Bílé cihly byly počmárané nápisy, které se sice odsud nedaly přečíst, ale já je znal nazpaměť – Best recept: vajca na marmeládoš, Parkour 4 life biatč a lapidárně suché Mrdáme bedny.

Stejně tak dobře jsem znal plaketu visící z druhé strany podchodu, která oznamovala, že na tomto nádraží byl 5. května 1945 při vyjednávání, jež Němci nabídli mezi bojem, jedním z vyjednavačů zákeřně zavražděn Rudolf Dalecký.

Během služby na vysočanském policejním oddělení jsem kolem té plakety musel projít nejmíň pětsetkrát – ale to nitkové žihadlo trpkosti mě polechtalo v mozku pokaždé, když jsem si ji přečetl.

Nevím proč, ale minulé křivdy mě vždycky dráždily víc než současné.

Možná proto, že s těmi minulými se lidi už smířili.

Technik našel u lavičky pomačkanou plechovku radegastu. Vyfotil ji a uložil do sáčku.

„Hej, hoši!“ houknul na nás vyšetřovák. Měl bombr, jágrovský retro účes ve stylu Vepředu byznys, vzadu párty a na rozdíl od některých svých kolegů i slušný přístup vůči místňákům. „Můžete si ho odříznout!“

Šindelář položil Chřástalovi ruku na rameno. „A je to tady. Tvoje velká premiéra, borče. Tvůj první visáč. Jdi na to.“

Chřástal se po nás podíval. Šindelář se na něj zazubil a Holub zvedl povzbudivě palec. Vytáhl jsem vystřelovací nůž. Jeho cvaknutí třesklo tak hlasitě, až sebou Chřástal trhl.

Šindelář s Holubem se dívali, jak stoupáme mokrou trávou k visícímu tělu. Sebevrah se ve vánku kýval a trochu pootáčel. Provaz skřípal o kůru. Šindelář s Holubem se vší silou snažili neculit.

Musí si tím projít každý nováček: jakmile se zelenáč střetne se svým prvním oběšencem, můžete si být jistí, že ho nějaký laskavý mazák vyzve, aby ho sundal. A můžete si být jistí, že za tím není jen obvyklá snaha ušetřit si práci. Zažili jsme to všichni – Šindelář, Holub i já. Dneska byla řada na Chřástalovi.

Došli jsme k sebevrahovi. Chřástal zvedl hlavu a podíval se mu do tváře. Mrtvola pohled netečně opětovala. Obličej měla flanelově šedý a z koutku úst vykukoval jazyk (škrtidlo většinou vytlačí kořen proti měkkému patru). Na krku se pod smyčkou rýsovala žlutohnědá strangulační rýha. Chřástal se ovládl a nepolkl.

V České republice spáchají sebevraždu čtyři lidé denně.

Jsme lehce nad světovým průměrem.

Vyskočil jsem, chytil se větve a pověsil se za levou ruku vedle oběšence. Druhou rukou jsem nasadil nůž na lano. Provaz se vždycky řeže a nikdy nerozvazuje: uzel může být později rozhodující stopou, která odliší pravou sebevraždu od fingáče.

Kouknul jsem dolů. „Připravenej?“

„No jasně.“ Chřástal obešel tělo, stoupl si za něj a pevně ho objal pažemi.

To už se Šindelář s Holubem zubili na celé kolo. Tuhle chybu totiž udělá úplně každý, kdo poprvé sundavá oběšence. Bez přemýšlení se postaví za něj, protože intuitivně nechce, aby na něj mrtvý padal obličejem.

„Tak fajn.“ Nůž byl ostrý. Přepižlat lano netrvalo ani pět sekund.

Mrtvola se zřítila dolů, jako když se v Národním urve lustr.

Metrákový žok masa a kostí s Chřástalem doslova prásknul o zem. Zadunělo to, Chřástal se rozplácl do trávy, oběšenec se přes něj překulil a pokusil se mu dát vyplazeným jazykem francouzáka.

Šindelář s Holubem se začali hýkavě plácat do stehen.

Pokud byste to někdy také dělali, zapamatujte si: zezadu se oběšenec udržet nedá. Jediný způsob, jak ho sundat, je stoupnout si před něj a nechat si ho svalit na rameno jako pytel mouky.

A to měl Chřástal ještě kliku, že tenhle viselec byl čerstvý. Když jsem toho svého kdysi chytal já, byl už tak nazrálý, že se při pádu roztrhl a vysypal, takže jsem rázem vypadal, jako kdybych vylezl z prejtového bazénku s havajskými věnci střev kolem krku. Jeřábek tenkrát dostal takový záchvat škytavého smíchu, až si všichni mysleli, že ho na místě trefí infarkt.

Čili v tomhle měl Chřástal kliku.

V čem ovšem kliku neměl, že jsme byli na svahu.

Mrtvola se přes Chřástala převalila a začala se kutálet dolů.

Řekl bych, že to, co nakonec dostalo mě, vyšetřováka i techniky, nebyl pohled na oběšence válejícího sudy jako spíš Chřástalův výraz. V zoufalé vyjevenosti mu mohl konkurovat jen Scooby-Doo.

Mrtvola se koulela pryč jako míšeňské jablíčko, Chřástal vyskočil a pádil za ní a nikdo z nás mu nemohl pomoct, jelikož jsme všichni stáli na místě a prohýbali se smíchy.

Kdyby byl přítomen psycholog, určitě by nám vysvětlil, že ten smích má přímou souvislost se statistikou, podle níž patří policisté mezi pět povolání, jejichž příslušníci si nejčastěji berou život (a co se týče sebevražd střelnou zbraní, jsou policisté na prvním místě). Objasnil by nám, že tímhle způsobem ventilujeme podvědomý strach z toho, že jednou skončíme přesně takhle.

Pravděpodobnější ovšem bylo, že místo vysvětlování by se tu s námi hystericky tlemil jako idiot.

druhá

„Na tom sebevrahovi mi něco nesedělo,“ prohlásil Holub, když jsme spolu později sepisovali vykradený volkswagen v Ocelářské, z něhož jakýsi kouzelník pomocí dlažební kostky odčaroval dětskou autosedačku, autorádio, balík jemně perlivých minerálních vod a přísavkového Garfielda. „Nesedělo? Co?“ otočil jsem se. „No to je právě to, že nevím,“ zakvrdlal si v uchu propisovačkou, kterou vyplňoval protokol o OMČ.

„Možná to, jak ten chlápek vypadal. Že se na to místo vůbec nehodil,“ vrátil se k tomu, když jsme dvě a půl hodiny nato zkoumali vybrakovaný seat v Drahobejlově. Vysočanské oddělení se v rámci PIII pyšní hezkým bronzovým místem v počtu krádeží z motorových vozidel: dělá to přes pět set případů ročně. Zahanbit nás umí jenom Kyje a Žižkov. Je to tím, že postavením O2 areny vzrostl na našem území počet zaparkovaných vozů. Pokaždé, když je v hale nějaká akce, zaplní se přilehlé ulice přibližovadly a autočórkaři vyrazí na lov.

„Myslím tím jako – kde se tam takovejhle maník vůbec vzal? V lese na kopci? To přijel autem? Nad Kelerkou ani na Prosecký ho stát nenechal, to nás přece poslali obšlapat,“ nedal Holub pokoj, ani když jsme za další hodinu a tři čtvrtě stáli u vyloupeného renaultu. (V O2 areně ten večer hrála HC Sparta.) Tentokrát si zloděj pomohl autorádiem, gépéeskou, cédéčkem Autobahn od Kraftwerku a třiceti osmi korunami v kovu. „To jako přijel elefantem? Takhle oblečený lidi nejezděj vlakem. Všiml sis, co měl za hodinky?“

„Longiny. Admirály.“

„Ty pod padesát táců nepořídíš. Takže?“

Přestávalo mě to bavit. „Takže co?“

„Takže,“ zastrčil si tužku za ucho a vydoloval z kapsy rachtající krabičku, „nepřipadá ti to divný? Jako že na tom něco nesedí?“ Lupnul si do úst dva tic-tacy. „No co si o tom myslíš?“

Odvrátil jsem hlavu. Zapadající slunce zalévalo ulici oranžovým přísvitem.

Bezďáci seděli na parapetu vietnamské večerky a podávali si krabičák. Zrzka na vysokých podpatcích si za chůze četla esemesky a usmívala se. Odchlípnutý papír s fotkou zaběhnutého štěněte pleskal o kandelábr. Stmívalo se; venku i v mé hlavě.

Už nějakou dobu.

„Já se o takový věci už nestarám,“ odpověděl jsem Holubovi.

třetí

„Absolutně nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ řekl jsem.

„Ale no tak,“ zdvihla obočí. „Jen se nedělejte.“

„Vážně ne.“

„Neblbněte, mě se nemusíte bát. Já nejsem žádná policejní volavka, kterou sem poslali, aby vás nahrála a usvědčila. Nejsem špionka tý vaší generální inspekce. Nejsem tajná agentka.“

„Tomu bych i celkem věřil,“ prohlédl jsem si ji.

Byla to vychrtlá, do běla vyperoxidovaná blondýna s rysy tak ostrými, že by stačil jediný dotek, a ufiklo by vám to prsty jako cirkulárka. Ne že by teda její výraz vybízel k nějakému dotýkání: vyhlížela tvrdě a sveřepě. Byla v sedmém měsíci a kouřila jednu mentolovou viceroyku za druhou.

Seděli jsme na Palmovce před Cafe Decada a já se už deset minut pokoušel zjistit, o co jí jde.

„Nejsem žádná bonzačka,“ hučela do mě. „Jsem důvěryhodná osoba. Jsem solidní. Přede mnou si nemusíte hrát na nechápavýho budulínka. Já vím, kdo jste.“

V tom proti mně měla výhodu, protože já na to po všech těch letech ještě nepřišel. Takže jsem zopakoval: „Absolutně nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

Zachřestila náramky na předloktí; měla tam navlečenou celou Dietlovu Plechovou kavalerii. „Podívejte, já chápu, že musíte bejt opatrnej, a vlastně se mi i trochu líbí, jak děláte drahoty, ale každý upejpání přestává bejt v určitý chvíli sexy a začne bejt otravný. Dyť jsem vám přece do telefonu říkala, že mám doporučení, ne?“

„Říkala jste, že pro mě máte vzkaz.“

„No vzkaz, no,“ mávla rukou.

„Od koho?“

„Od Honzy Lohinskýho.“

Asi jsem to měl čekat.

Možná mě dokonce mělo překvapit, že to trvalo tak dlouho.

Jenže já nejspíš budu daleko naivnější, než byste řekli, protože mě to přesto zaskočilo.

„Honza Lohinský vám vzkazuje,“ dala si posledního šluka, „že se nemusíte ničeho bát, že se za mě zaručuje. Že mi můžete věřit a že doufá, že mi pomůžete stejně jako jemu. No, teda ne úplně stejně jako jemu, říkal. Jo a pozdravuje vás.“

Nadechl jsem se a vzduch před Cafe Decada mi pemzovitě přebrousil jazyk. Byl hořký a zvětralý; chutnal po večerním smogu.

„Absolutně nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ uchýlil jsem se opět k větě, kterou jsem před časem někde pochytil.

Na základě toho, jak rozdrtila nedopalek v popelníku, by behaviorální psycholog napsal celou esej o netrpělivé podrážděnosti.

„Kurnik, jak vás mám přesvědčit, že to myslím vážně? To se musí říct nějaký tajný heslo, abyste se s člověkem začal normálně bavit? Už jsem vám přece řekla, že vím úplně všechno, ne? Vím, že vy sám mi pomoct nemůžete, protože jste jenom řadovej místňák na vysočanskym oddělení – ale taky vím, že máte kontakt na jistýho detektiva z kriminálky. A vím, že ten detektiv občas sem tam někomu pomůže – samozřejmě neoficiálně, mimo záznam a privátně. Honzovi helfnul s jeho neteří Bárou a podle toho, co jsem slyšela, to bylo docela hustý. Takže i vím, že je to tvrďák, co se nebojí ušpinit a je ochotnej podat pomocnou ruku člověku, kterej je v bryndě.“

„To zní až příliš ideálně, než aby taková osoba skutečně existovala,“ poznamenal jsem.

„A já teďka v bryndě jsem.“ Její pravá ruka se mimoděk dotkla vypouklého břicha, zatímco levá zašátrala po poloprázdné krabičce. „A pořádný.“ Zaznamenal jsem, že jí ukazovák obtáčí proužek tetování. Nějaké runy.

„Jestli potřebujete najít chlápka, co vás zbouchnul, stačí si na matričním úřadě nebo přímo na ministerstvu vnitra podat okolkovanou žádost o zprostředkování kontaktu na základě paragrafu 8b zákona 133/2000 Sbírky, který občanům umožňuje –“ Zmlkl jsem, protože teprve teď mi to došlo. „Vy nevíte, jak se jmenuje, že jo?“

Propálila mě pohledem. „Samozřejmě že vím, jak se jmenuje. Připadá vám, že bych vlezla do postele s někým, koho neznám? Co si o mně jako myslíte?“

Naštěstí to byla jenom řečnická otázka, protože vzápětí pokračovala: „Vím, jak se jmenuje, a znám i jeho adresu. Radomír Opatřil, Na Podkovce, Praha 4. V tom problém není. Dokonce ani není problém v tom, že je ženatej.“

„Tak v čem?“

„V tom, že jsem mu zatím o tomhle,“ tentokrát si břicho pohladila vědomě, „neřekla.“

„A on je jako slepej nebo –“

„My jsme se od tý doby neviděli. Takže jsem jaksi neměla příležitost.“

„Aha,“ řekl jsem.

Sklopila zrak k nezapálené cigaretě, kterou protáčela v prstech. „A dokud nebudu alespoň zhruba vědět, jak na tom jeho manželství teď je, tak mu to ani neřeknu. Protože já na polovičatý řešení nehraju. Buď se rozvede, nebo se o tom vůbec nedozví. Na nějakýho občasníka, co to pytlíkuje se dvěma ženskejma najednou a co ho malej uvidí jednou za půl roku, zvysoka seru. Takovýho tátu na baterky jsem měla a to pro svý dítě nechci, děkuju pěkně. Ne – já potřebuju vědět, jestli je šance, že by od tý hydry odešel a že bysme mohli žít spolu. Všichni tři.“ Cigareta jí pod bříšky prstů jemně praskala. „Jako normální rodina.“

Chvíli bylo ticho.

Zařinčení šestnáctky zaznělo jako fanfára tramvajáckého armagedonu. Hipster v bílých sluchátkách Beats vyděšeně uskočil z kolejí.

„Jestli chcete moji radu,“ promluvil jsem, „tak mu to řekněte v každym případě.“

Zvedla ke mně mahagonově hnědé oči. „Jenže já od vás nechci radu. Já od vás chci toho detektiva, aby mi Radka pořádně proklepl. Chci, aby mi zjistil, jak to mezi ním a jeho manželkou v týhle chvíli vypadá – jestli má vůbec smysl, abych to zkoušela. Jestli připadá v úvahu, že by se rozvedli. Děti nemají.“ Vložila si mentolku do úst a škrtla zapalovačem. „Na dobrou radu vám prdím. Dobrejch rad mám, že bych je mohla prodávat na farmářskejch trzích. Každej má nějakou. S těma teda lidi rozhodně nešetřej.“

Pohrával jsem si s představou, co by se stalo, kdybych jí řekl pravdu. Že žádný borec z kriminálky, který by pomáhal zoufalým a potřebným, není a nikdy nebyl. Že jsem si ho vymyslel, protože kdyby Honza věděl, že po jeho neteři pátrám ve skutečnosti já sám, moc by ho to neuklidnilo.

Že žádný zázračný superhrdina, který by jí tohle rozhodování ulehčil, není na skladě.

Samozřejmě jsem to neudělal. Místo toho jsem prohlásil:

„V Praze je celá řada kvalitních detektivních agentur, kde vám přesně takovou zakázku milerádi a na vysoké úrovni vyřídí.“

„Já nechci žádnou zasranou detektivní agenturu,“ opáčila. „Mám kámošku, co si nějaký detektivní agentury najala, takže vím, jak to tam chodí. Vím, jak podobný záležitosti berou – jako snadný kšeftíky, co můžou rychle odfláknout a pak naúčtovat klientovi hodiny. Dík, to taky nechci. O nějaký vágní resumé nemám zájem. Chci osobní přístup. Chci toho frajera, co pomohl Honzovi Lohinskýmu. Slyšela jsem, co udělal pro jeho neteř. To je chlap, kterýmu věřím.“

„Mohl bych vám dát osobní doporučení na agenturu, kde slouží mí bývalí kolegové a u který se můžu zaručit –“

„Dvacet tisíc,“ řekla.

„Cože?“

„Dvacet tisíc. Tolik jsem ochotná zaplatit. To je solidní vejvar za tak snadnou fušku, ne? Kolik z toho je vaše provize? Patnáct procent?“

To byla zásadní taktická chyba – protože mi tím otevřela prostor ke snadnému úniku.

A já ho beze zbytku využil.

„Tímhle jsme spolu domluvili,“ zvedl jsem se od stolu. „Přeju vám hodně štěstí… a už mi nevolejte.“

Vynesení morální karty bývá obvykle spojeno s pocitem uspokojení. Bez ohledu na to, jestli je ta morálka skutečná, nebo předstíraná.

Takže jsem moc nechápal, proč se cítím stejně jako celý minulý půlrok.

Na prd.

čtvrtá

Na rockových klubech jsem si vždycky cenil toho, jak důsledně se vás snaží odříznout od světa. Hlukové stěny vztyčené reprobednami, permanentní přítmí, alkohol, tráva, jedovatě fluorescenční barvy, aroma gitanek a poblitých záchodů. Doslova každý ze smyslů je blokován bariérou, jejímž úkolem je nepropustit zvenčí ani náznak reality.

Měl jsem tu sraz s Renatou. Říkala něco v tom smyslu, že mě musí vytáhnout mezi lidi, abych pořád nehnil mezi čtyřmi stěnami. Těmi lidmi zřejmě myslela své kamarády. Bylo to poprvé, co mě hodlala předvést někomu ze svého okolí, a podle toho, co jsem postřehl, z toho byla o dost nervóznější než já.

Projevovalo se to na ní i teď. Dorazila deset minut po mně, políbila mě na ústa a přejela zkoumavým pohledem.

„Jsi v pohodě?“

„Naprosto.“ Měl jsem v sobě už dvě vodky. Čisté, bez redbullů. Energeťáků už jsem se víc jak půl roku ani nedotkl. Jenom občas jsem si nějaký koupil, neotevřený donesl domů a uložil do lednice. Neptejte se mě proč; sám nevím. „Jsem v takový pohodě, až to tříská dveřma.“

Viděl jsem, že o tom pochybuje, ale neřekla ani slovo. Tolerance až na samou hranici nevšímavosti – to byl základní kámen našeho vztahu. A taky důvod, proč spolu lidé s tak odlišnými životními postoji mohli chodit už sedm měsíců. V praxi to vypadalo tak, že jsem vší silou potlačoval komentáře na účet jejích angažovaně nezávisláckých názorů a ona zase s vlídným úsměvem ignorovala mé policajtsky deformované vidění světa.

Samozřejmě nám oběma bylo jasné, že to nemůže trvat věčně.

Ale prozatím to bylo fajn. Občas možná dokonce víc než fajn. Což byl zřejmě ten důvod, proč jsem se někdy snažil víc, než jsem se kdysi u podobných vztahů snažíval. Chtěl jsem, aby to ještě chvíli vydrželo… přestože jsem si nedělal iluze o tom, že ta chvíle bude nějak zvlášť dlouhá.

Renata se na mě usmála; opřela se lokty o barpult a objednala si tequilu. Vlasy měla už zase obarvené načerno, s metalicky fosforeskujícími prameny. Připomínalo mi to pásy na policejních reflexních vestách, ale to bych jí nikdy neřekl.

„Žádný strachy, bude to prdel,“ ubezpečila mě. Znělo to spíš, jako by přesvědčovala sebe samotnou.

Její kamarádi se dostavili v průběhu následujících dvaceti minut. Dva kluci, tři holky. Dámy měly těžké boty s ocelovými špičkami, pánové oční linky nakreslené kajalovými tužkami. Navzájem jsme se představili a mně se povedlo nezapamatovat si ani jedno jméno.

Načež vypukla ta inzerovaná prdel. Což v překladu znamenalo, že jsem postával v hloučku s lidmi, kteří byli o hlavu menší a o generaci mladší, usrkával jsem pivo z kelímku a snažil se z křížících se konverzací pochytit alespoň základní obrysy:

„– a já mu na férovku řekla: Pane docente, seminárka přece nemá být –“

„– jejich poslední album nepůsobí konceptuálně tak sevřeně jako –“

„– totální křeč na devatenáctym –“

„– furt to její pozérský vzdychání po Berlíně –“

„– expozice by měla vyzařovat robustnost i subverzivnost –“

„– se imrvére vysouvá po pravym křídle jak kokot –“

„– a ty vlastně děláš co?“

Trvalo tři sekundy, než jsem pochopil, že poslední otázka patřila mně. Hlavně mi to došlo kvůli tomu, že Renata pootočila hlavu, aby lépe slyšela mou odpověď. Ne že by moje povolání neznala (koneckonců jsme se poprvé potkali na služebně), spíš ji zajímalo, jakou strategii zvolím. A já pochopil, v čem spočívá zrada. Když hrdě přiznám barvu, Renatě u jejích okázale antiestablishmentových kamarádů uberu body (což by jí zřejmě nevadilo, ale byl by to jasný signál, že ignoruju její city). A když bez hnutí brvou zalžu, projevím se jako oportunistický slizoun.

Čili jediná úniková cesta vedla tradičním českým blátíčkem polopravdy:

„No rozhodně se moje byrokratická rumařina nemůže rovnat tomu, co děláš ty. Jakej jsi říkala, že má ta tvoje expozice vyzařovat subtext?“

„V první řadě samozřejmě nabourání genderových stereotypů,“ chytila se dívčina okamžitě, „ale v druhém plánu by na návštěvníka měla plně dopadnout tíže tradičních klišé feminity, která –“

A bylo to. Naštěstí neexistuje nikdo, kdo by odolal příležitosti mluvit o Sobě a Svém Díle.

Renatiny rty zvlnil mírný úsměv, a když za pár minut odcházela s ostatními dámami přepudrovat se na záchod, letmo mě plácla po zadku. Hoch s emo patkou přes pravé oko se vypravil kamsi do hloubi klubu shánět trávu – a tak jsme s posledním z party, ponuře vyhlížejícím hubeňourem, zůstali sami. Od trapného ticha nás chránila pouze muzika valící se z oprýskaných behringerů. Kapela uvězněná v reprácích oznamovala, že v Targa Florio Eliška vede, dneska už ji nikdo nedožene. Věděl jsem sice, že Targa Florio býval nejtěžší automobilový závod světa a že Eliškou je zřejmě myšlena Eliška Junková, která právě na sicilských šotolinkách získala pohár ve třídě amatérů, ale jinak jsem se nechytal.

Seděli jsme a mlčeli. Což mi nebylo úplně proti mysli. Proč ztrácet čas žvatláním o blbostech?

Na druhou stranu – přesně kvůli tomu mě sem Renata vytáhla. Abych se dostal mezi lidi. A žvatlání o blbostech je nejdůležitější součást mezilidské komunikace. Takže bych se asi měl víc snažit; když už ne kvůli sobě, tak kvůli ní.

No dobře: nadechl jsem se, přelétl hubeňoura zběžným pohledem a chytil se první záminky, která mi padla do oka. „Tak ty jsi běžel letos maraton, jo? Poprvý?“

„Co?“ zabrejlil na mě, ale pak pochopil a zrak mu sklouzl k zápěstí s gumovým náramkem. „Jo, poprvý.“

„A dobrý?“

„Ne,“ odpověděl. „Na hovno.“

„Moc komerční, že jo,“ řekl jsem. „Masovka pro maloměšťáky.“

Zamračil se. „Můj výkon byl na hovno.“

„Jak to? Nedoběhl jsi?“

„Ale jo, doběhl, jenže…“ Natáhl náramek, práskl si s ním o ruku – a pak se konečně rozmluvil. „Hele, znáš to. Je to furt ta samá story. Člověk má něco zmáknutý, zvládá to levou zadní, řekne si, že by mohl zkusit vyšší ligu, hecne se, dá do toho úplně všechno… a nezvládne to. Víš, co myslím?“

Odkašlal jsem si. „Vím.“

„Jasně, všechny motivační příručky ti vysvětlej, že se tím nesmíš nechat odradit. Že se musíš kousnout, dřít a makat, dokud nebudeš dobrej i na tý nový úrovni. Ale… co když ne?“ Opět si práskl náramkem o zápěstí. „Co když seš jeden z těch moulů, co na to jednoduše nemaj? A nikdy mít nebudou?“

Určitě jste to zažili taky: když máte problém, všechno vám ho nějakým způsobem připomíná. A přesně to se teď dělo mně. Jistě, hubeňour mluvil o běhání, ale můj stav to popisovalo celkem výstižně. Protože já jsem taky před časem opovrhl běžnou hlídkovou rutinou a na vlastní pěst se pokusil o vyšší ligu – v mém případě o detektivní vyšetřování. A přestože jsem nakonec přišel na to, co se s Bárou Turnečkovou stalo, a celé pátrání dotáhl do konce, z výsledku jsem neměl vůbec fajn pocit. Jasně, na začátku jsem si říkal, že chci pomoct Honzovi Lohinskému a Báře – ale pravda byla taková, že ve skutečnosti jsem chtěl pomoct především sobě. Neměl jsem dobré období a chtěl jsem udělat něco, abych se cítil líp. A to se moc nepovedlo: na konci všeho mi zůstala jenom pachuť v ústech. Hlavně proto, že samotný proces byl všechno možné, jen ne čistý. Provedl jsem věci, na které bych nejraději zapomněl. Jenže ony ve mně pořád vězely, jako rezavé hřeby zarostlé do kmene pokrouceného dubu.

„Většina lidí by ti řekla, že je to zbabělost,“ pokračoval maratonec. „Hodit ručník do ringu při prvním… ne tak úplně úspěchu. Ale není to spíš totální upřímnost? Férově si přiznat, že se na něco zkrátka nehodíš? A smířit se s tím?“

„Jenže někdy se s tím smířit prostě nejde.“ Cítil jsem, jak mi alkohol brnivě pootáčí mozkem. „Navíc je tam ještě jedna potíž. Ten zážitek byl totiž sám o sobě sice nepříjemnej a člověk by si ho nerad zopakoval, ale na druhý straně…,“ olízl jsem si rty, „…to aspoň mělo nějakej smysl. Takže vedle všeho toho bordelu v hlavě se musíš nějak vyrovnat s tím, že ti najednou chybí i tohle. No a jak to tak bejvá, shodou okolností se ti začne nabízet jedna příležitost za druhou. Až máš skoro pocit, že je to naschvál, že se kolem tebe stahuje nějaká smyčka. Že se schyluje k něčemu, z čeho nebudeš moct uniknout.“

Všiml jsem si, jak na mě civí. „Mluvíme pořád o běhu, že jo?“

Uhnul jsem očima. „Ále,“ řekl jsem svým martenskám. „Víš co? Zapomeň na to. To byly jenom takový pindy. Žádná smyčka se nestahuje. To je hovadina.“

Dva dny nato mě kontaktoval Myšička.

Čekal na mé obvyklé trase z hospody; seděl v půl jedné ráno na lavičce v parku a bánil čpící nikaragujské cigáro. „No to je ale náhodička!“ zahlaholil jsem opile.

„Tak tak, náhodička,“ vypustil oblak dýmu a sledoval, jak stoupá ve světle lampy jako temné babí léto. Na mě se přitom nedíval. „Pamatuješ, jak jsi říkal, že se na tebe mám obrátit, kdybych něco potřeboval?“

pátá

Den nato jsem se ve službě pohyboval jako robot, kterému naprogramovali jen základní funkce.

Vyslechnout oznamovatele. Zanést data do ETŘ. Vyplnit a nechat podepsat poučení poškozeného. Zhotovit potvrzení o oznámení. Zhotovit úřední záznam o zahájení úkonů trestního řízení dle § 158 odst. 3 tr. ř. Vyplnit svodku. Vyplnit formulář o trestném činu (alias „statistiku“). Přepsat do systému protokol o OMČ.

Prostě jenom absolutní nezbytnosti, které ruce i hlava vykonávají automaticky.

Hlavní část mozku se nedokázala zabývat ničím jiným než nočním rozhovorem s Myšičkou. V uších mi pořád zněl jeho žoviální tón. Věcnost, s níž mi sdělil, co po mně chce. Co mu podle něj dlužím.

V lebce mi vířil chaotický blivajz myšlenek. Všechno se mi pletlo a překrývalo – jako kdybych měl místo mozku klubko rozvařených špaget.

Promnul jsem si oči a skelně zíral na rozpracované oznámení na pověřenou obec.

Věděl jsem, že se to nezlepší, dokud to rozvařené klubko v hlavě nerozpletu. Musím ho rozmotat: špagetu po špagetě. Oddělit slizké cancoury protichůdných reakcí a přesně je pojmenovat. Jinak se dál nedostanu.

No tak do toho.

Přejel jsem prstem po zjizvené hraně stolu, jako bych doufal, že si zarazím třísku.

V samotném středu klubka se křížil pocit závazku s úplně obyčejným strachem z následků. Protože při tomhle už mi nehrozil pouze vyhazov od policie a paragraf tři sta dvacet devět (trestní sazba tři až deset let), tady byl celkem reálný i paragraf sto čtyřicet devět (pět až dvanáct let). Na druhou stranu: když jsem jednou Myšičkovi něco slíbil, měl bych to taky splnit, ne? Že mi to není po chuti? No, Myšička asi taky moc nekřepčil blahem, když mi tenkrát sháněl nelegální přístup do evidence trestního řízení. Ale udělal to. A taky při tom riskoval paragraf tři sta dvacet devět, jen tak mimochodem.

Další na řadě byla möbiovsky pokroucená špageta svědomí, propletená s tlustým vláknem permanentní podrážděnosti. Následovala několikrát přetržená morálka, profesní čest a zábrany. Pak ještě nějaká ta frustrace, malomyslnost a pocit bezvýchodnosti, a bylo rozmotáno. Špagetová hrouda zmizela, moje mozkovna byla prázdná a lesklá; jen na stěnách zůstalo nalepených pár idiosynkratických žmolků.

Paráda.

Až na to, že z toho vůbec nevyplývalo, co bych měl udělat.

„Už ti přišly ty vyjádření od OKTE?“ vytrhl mě ze sebezpytně těstovinových úvah Holub.

„Co?“ přesunul jsem na něj rozostřený zrak. „Jo, aha, ty experti. Jasně.“

„Takže už to přišlo?“

„Ne, nepřišlo.“

Věnoval mi nevrlý pohled, vypravil ze sebe něco jako Prgf a sklopil oči ke svým žádostem o vyčíslení škody – ale já na něj dál upřeně civěl.

Co by na mém místě udělal on?

Znal jsem Mirka už dlouho: z lidí, s nimiž jsem sloužil na vysočanském MOP, se nejvíc blížil definici kamaráda. Čili bych si jeho reakci troufl odhadnout… dejme tomu na osmdesát procent.

Tudíž jsem věděl, že by to Holub neudělal. Jistě, byl by si vědom svého dluhu – a nejspíš by se to snažil s Myšičkou usmlouvat na jinou, méně nebezpečnou protislužbu. Možná by i uspěl.

Zatěkal jsem očima po plné služebně, kde se chystalo předání směny. Jak by reagovali ostatní?

Jeřábek by to taky neudělal. Ano, sice by to Myšičkovi při osobní schůzce slíbil, chvástal by se, jak to není vůbec problém, ale pak by mu přestal brát telefony, začal by vynechávat hospody a střelnice, kde by na něj mohl narazit, a kdyby se ho Myšička pokusil dostihnout doma nebo v práci, nechal by se zapírat. Vyhnul by se přímé konfrontaci, zalezl by do díry a čekal, až to vyhnije.

Chřástal by to taky neudělal. Navíc by ho žádost podobného kalibru zřejmě vyděsila natolik, že by Myšičku obratem napráskal gibonům.

Šindelář by to nejspíš udělal. Po dlouhém váhání.

Richter by to udělal bez váhání.

Slídová by to udělala s nadšením.

Odvrátil jsem pohled od kolegů a zadíval se z okna. Na vnitřním dvoře parkoval velitelův renault, Holubův ford a auta finančního úřadu pro Prahu 3 a 9. V odrazu skla jsem viděl poslední postavu ve služebně, u níž jsem netušil, jestli by Myšičkovi vyhověla, nebo ne. Hrbila se u počítače a čučela z okna. Vypadala naprosto bezradně.

Z katatonického stavu mě vysvobodila až nahlášená rozdílka. Přestože nám s Richterem už končila služba, stejně to na nás padlo. Odjeli jsme do Bassovy, kde jsme se od oznamovatelky (neboli sousedky) dozvěděli, že údajná oběť rozdílky (neboli domácího rozdílení neboli týrání osoby žijící ve společném obydlí podle paragrafu 199) se v mezičase odebrala do zaměstnání. Vzhledem k tomu, že pracovala v bývalém areálu ČKD Elektrotechnika na Kolbenově, neměli jsme to daleko.

Je pravda, že jindy bych asi Richtera s jeho projevem řeznického rafana nenechal hrát první housle, ale dneska jsem byl rád, že někdo převzal iniciativu. Konverzace s údajnou obětí byla beztak poměrně jednostranná.

„My přece chápeme, v jaké jste situaci. A nejsme tu proto, abychom vám ji ztěžovali. Jsme tu od toho, abychom vám pomohli,“ vysvětloval Richter. „Ale musíte nás nechat. Když nám nic neřeknete, nemůžeme nic dělat. Tomu přece rozumíte, ne?“

Starý muž mlčel. Stál v koutě prázdné skladové kóje a předstíral, že zametá. Plastová vlákna šustila naprázdno po betonu. Světlo zářivek vytvářelo kolem staříkovy pleše mastnou svatozář.

„Jsou různé cesty, jak to řešit. Jestli nechcete podávat trestní oznámení, nemusíte. My vás k tomu netlačíme. Je nám jasné, že to pro vás není snadné. Můžeme vás třeba jen odvézt k lékaři, aby vás prohlédl a sepsal to. Nebo vás můžeme doprovodit domů, abyste si mohl bezpečně sbalit věci a odstěhovat se k jiným rodinným příslušníkům nebo přátelům. Můžeme vám dát kontakt na DONA linku. Možností je víc. Nemyslete si, že nemáte na výběr. Máte. Ale musíte nám dát nějak najevo, že o naši pomoc stojíte. Nesmíte tvrdit, že je všechno v pořádku a že se nic neděje.“

Abychom byli spravedliví, stařík to netvrdil. Netvrdil vůbec nic. Stál v rohu s koštětem v ruce, zarputile mlčel a vyhýbal se našim pohledům. Měl zapadlé oči a protéza v ústech mu špatně seděla.

Richter se tyčil ve vstupu skladové kóje; temenem se skoro dotýkal spodního okraje vytažené rolety. Stál jsem za ním a vnímal jsem, jak z něj sálá netrpělivost a frustrace: sršely z něj v ostrém, bodavém spektru.

„My přece víme, že tu modřinu na obličeji jste si neudělal sám. Řekla nám o tom vaše sousedka. Taky nám řekla o tom křiku a ranách, co v noci znějí z vašeho bytu. Ale ona nám to může jenom oznámit. Nemůže s tím nic dělat. To můžete pouze vy. A začnete tím, že o tom s námi budete mluvit. Protože když se k tomu neodhodláte, všechno zůstane tak, jak to je. To chcete?“

Podlitina na staříkově tváři svítila žlutočernou modří. Další mohl mít na těle a na rukou – ale ty pochopitelně nebyly vidět, protože měl na sobě košili, svetr a bundu; všechno s dlouhým rukávem. Učil se rychle.

„Je možné, že vám žádná z variant, kterou jsme navrhli, nevyhovuje. V tom případě si řekněte sám, co byste potřeboval. Určete si, jak vám můžeme pomoct. Povězte, co od nás chcete.“

„Chtěl bych od vás, abyste už konečně šli do prdele.“ Překvapilo mě, jak je staříkův hlas hrubý a chraplavý.

„To…,“ řekl Richter, „… samozřejmě můžeme taky, ale –“

„Udělal jsem si to sám. Šťouchnul jsem se násadou od smetáku. Nedělejte z toho drama.“

„Násadou od smetáku,“ opakoval Richter.

„Jo. Nedával jsem pozor a praštil jsem se do ksichtu. Byla to moje chyba. Nikoho jinýho.“

„Praštil jste se sám. Jistě.“ Richter pomalu sevřel a rozevřel pěsti. „Podívejte, já chápu, jak se cítíte. Nechcete udávat vlastního syna. Je mi jasné, že je to těžké. Ale berte to tak, že si to zavinil sám, když vás –“

„Udělal jsem si to násadou od smetáku. Nic jinýho se nestalo. Běžte pryč.“

„Rozmyslete si, jestli opravdu –“

„Je to hodnej kluk.“

„Stačilo by jenom –“

„Říkám vám, abyste šli do hajzlu! Nic vám neřeknu. Přestaňte mě buzerovat a táhněte.“

Chvíli jsem myslel, že Richter ztratí nervy, ale on místo toho tiše pronesl: „Snažím se vám jen vysvětlit, že máte na výběr. Nemusíte si to nechat líbit. Takovéhle věci by si nikdo neměl nechat líbit.“

„Je to hodnej kluk,“ řekl stařík. „Nechte mě bejt. Nechci s váma mluvit. Jděte pryč.“

Richter pokrčil rameny a odvrátil se.

Odcházeli jsme koridorem skladových kójí. Pronajaté měly stažené rolety, zbývající byly otevřené a vyklizené, až na pár kusů zapomenutého harampádí. Trosky židlí, rozšlapané banánovky, zmačkané pet láhve, zaprášené véháeskové kazety popsané propisotem. Bloodsport, Missing in Action, Cobra. Na konci koridoru, u vjezdu do bývalé haly ČKD Elektrotechnika, byla do rohu vmáčknuta mrňavá kancelář pronajímatele skladových prostor. V jejích dveřích stál se založenýma rukama staříkův syn a sledoval, jak se k němu blížíme.

Nevypadal, jak byste čekali: žádná býčí šíje, žádná brunátná papule, žádné svalnaté potetované pracky. Byl to hubený, šlachovitý muž se světlým knírkem.

„Tak co?“ optal se nás. „Spokojeni?“

„Drž hubu,“ odpověděl mu Richter, aniž by zpomalil.

Muž měl stejně zapadlé oči jako jeho otec. Teď mu potměšile svítily. „Já vám říkal, že se sem trmácíte zbytečně. Starej se prostě občas zamotá a upadne, nic víc v tom není. Já mu povídal, že by měl jít k doktorovi. Ale on ne. Má vlastní palici. Je mi fakt líto, že se musíte zdržovat s takovejma prkotinama.“

Viděl jsem na Richterovi, že má sto chutí muže prásknout pendrekem přímo do toho ironického úsměvu – ale ovládl se. Beze slova vyšel ven a já za ním.

„Čurák drzá,“ ulevil si, když jsme se zastavili na parkovišti. „Typickej podvraťáckej ksindl. Vsadím se, že polovinu těch skladů pronajímá bez papírů. Měli bysme ho nafoukat finančáku, aby si ho pořádně proklepli.“

„Jo, potom svýho otce určitě mlátit přestane.“

Richter si povzdechl. „Já vím.“ Rozhlédl se po parkovišti. „Támhleto subaru je jeho, že jo?“

„Co chceš dělat?“

Otevřel kufr naší oktávky a vylovil kombinační kleště. „Jen klid. Hned to bude vyřízený.“

„Petře, tohle přece nic –“

„Máš pravdu,“ přerušil mě. „Stoprocentně. Já s tebou souhlasím. Taky nic nedělám, ne? Otoč se ke mně zádama a nedívej se.“ Vykročil k perleťově modré čtyřkolce. „A když už budeš otočenej, můžeš koukat, jestli někdo nejde.“

Měl pravdu. Bylo to hned vyřízené. K tomu, aby kombinačkami zničil ventilky všech čtyř kol, nepotřeboval Richter ani minutu.

Taky to nedělal poprvé.

Kdyby obešel auto s klíčem, stálo by to samozřejmě staříkova syna víc peněz – ale takhle odsud dneska zase neodjede. Vždycky je otázka, čím majitele vytočíte víc, a Richter měl ujasněné priority.

Subaru Forester si se smutným zasyčením dřeplo na ráfky.

Uspokojení vydrželo Richterovi zhruba tři minuty. Když jsem zatáčel na Freyovu, letmo jsem po svém spolujezdci hodil pohledem a viděl jsem, jak se mu do obličeje pomalu vrací pocity, které tam byly předtím: únava, zlost a bezmoc. Dokázal jsem je identifikovat, protože jsem je sám důvěrně znal.

Na druhou stranu mě tyhle emoce alespoň probraly z letargie. Díky čemuž jsem zvládl: a) dojet zpátky na MO, b) dozanést do IS Bodys blokové pokuty, c) vyplnit kromě knihy evidence práce i měsíční statistiky pro velitele, d) předat službu, e) odmítnout nabídku k zaskočení na jedno do Klihovny, f) zamknout služební zbraň do trezoru, g) osprchovat se a převléknout do civilu a h) přesunout se jednu stanici metrem na Palmovku.

A právě ve chvíli, kdy jsem i) odemkl a j) vstoupil do svého prázdného bytu, v momentě, kdy jsem se zastavil v předsíni a nasál pach WC deodorantu a starého přepáleného tuku, jsem si uvědomil, že rozhodování v případě Myšičkovy žádosti je vlastně úplně jednoduché.

V podstatě jsem měl na výběr jen ze dvou možností.

Buď narýsuju do písku nepřekročitelnou čáru a řeknu, že tohle už je prostě moc; že se odmítám namočit do Myšičkových pochybných kšeftů.

Anebo budu člověk, který plní své sliby.

Vlastně bych si tu volbu měl užívat: jen zřídkakdy se vám naskytne ten luxus, že si můžete vědomě vybrat, jakou osobou chcete být.

I když ten výběr byl pochopitelně zcela iluzorní.

Protože já už dávno věděl, co jsem zač. Měl jsem jasno v tom, která z těch dvou hodnot je pro mě důležitější.

A celé to dnešní tzv. rozhodování bylo jen namáhavé zápolení s faktem, že jsem si to nechtěl přiznat.

Rozhlédl jsem se po holých stěnách. Většinu nábytku si z bytu vzala Zdeňka. Kupodivu mi všechny ty skříně, křesla a obrazy nechyběly: naopak jsem při stěhování Zdeňku povzbuzoval, ať si toho do Nohlovy vily odtahá co nejvíc. Jako bych se chtěl zbavit co největšího počtu vzpomínek.

Termín našeho prvního rozvodového stání ještě nebyl stanovený, advokáti pořád ladili vypořádání společného jmění. Hlavně jak budu Zdeňce splácet její podíl na hypotéce.

Stál jsem v předsíni, naslouchal ospalému škrundání stoupaček a předstíral, že nevím, jak pod mým rozhodnutím vibruje ještě jedna nepřiznaná vrstva: sladce řezavé puzení adrenalinové závislosti.

Vešel jsem do kuchyně, sáhl jsem do ledničky a otevřel redbull. A zatímco jsem ho vestoje chlemtal, vytočil jsem na mobilu pět dní staré číslo a sdělil peroxidově odbarvené blondýně, že si můj kámoš detektiv Novák jejího přítele proklepne a dá jí vědět, jak na tom jeho manželství je.

Uprostřed děkování se jí nečekaně zadrhl hlas.

Energeťák mě v hrdle pálil jako kyselina z autobaterie.

šestá

Během dopoledne jsem si vyčíhl moment, kdy se služebna vyprázdnila, a s pomocí Myšičkova černého vstupu do ETŘ (kupodivu stále ještě fungoval) jsem se mrkl na spis oběšence z proseckého svahu.

Zatím toho v něm moc nebylo.

Prosecký sebevrah se jmenoval Aleš Hradský a bydlel v Dejvicích. Čili ne tak úplně nejblíž.

Ale očividně žádná cesta není dost dlouhá, když objevíte strom s prima vyhlídkou na nádraží.

Jako první jsem kliknul na pitevní protokol. Přeskákal jsem Otevření dutiny lebeční (nádor na mozku neměl) a Otevření dutiny hrudní a břišní (v žaludku polostrávený oběd: fettuccine a losos; ve střevech a játrech stopy antidepresiv: fluoxetin a tranylcypromin) až k popisu krku. Strangulační rýha neprobíhala vodorovně, mířila šikmo zpod brady k pravému uchu, vzhůru k úponu škrtidla. Rýha byla vlivem váhy těla nestejně hluboká a byla umístěná nad štítnou chrupavkou. Na krku nebyly zjištěny žádné abnormální oděrky. Po jeho rozříznutí se zjistilo, že štítná ani prstenčitá chrupavka nejsou zlomené. Zlomená nebyla ani jazylka. Oproti tomu ve vnitřní stěně krkavice se našly mnohočetné Ammusatovy trhliny, a když jsem zacouval k dutině hrudní a břišní, dozvěděl jsem se, že v oblasti meziobratlových plotének byla objevena Simonova známka – krevní výrony, které vznikají, když se páteř prudce napne a nohy začnou škubat v agonálních křečích.

Všechno ukazovalo na to, že šlo o regulérní sebevraždu. Žádné stopy, že by Hradskému na onen svět někdo pomohl. Známky dlouhodobého užívání antidepresiv navíc naznačovaly motiv: na chlápka prostě zase přišla depka, tak si hodil mašli. Úhledný, jednoznačný případ, do něhož není třeba nijak vrtat.

Až na to, že se tu vůbec neřešilo, jak se dejvický usedlík dostal na proseckou stráň; tím méně proč. A nikde ani zmínka o nějakém autě.

Opsal jsem si vdovinu adresu.

sedmá

Běžel jsem lesem a nemohl jsem popadnout dech. Plíce se hvízdavě smršťovaly, v nohách šplouchala kyselina mléčná. V každé ruce jsem svíral pistoli. Stromy byly rezavé, bez větví a nesmyslně tenké, jehličí pod podrážkami divně praskalo; když jsem sklopil oči, zjistil jsem, že neutíkám po normální zemi, ale po čemsi bílém, nadýchaném a protkaném rudými nitkami. Jako bych běžel po pěně z našlehaných bílků, do níž kuchař vmíchal vlásečnice. Boty v tom křupaly jako v lepkavém prašanu a ve stopách se rozlévaly nachové hematomy. Při ohlédnutí jsem zaznamenal, že z nich do vzduchu stoupají krvavé kuličky. Tehdy jsem si také uvědomil, že ty stromy nejsou žádné stromy, ale vzájemně propletené pramínky krve, líně tekoucí vzhůru; útlé pomlázkovité sloupky, jejichž vrcholky mizí ve fialových mracích. Nevěděl jsem, kam běžím ani proč, věděl jsem jen, že musím někoho zabít. Nebo zachránit. (V té chvíli mi to připadalo jako jedno a to samé.) Hruď mi drtila nevysvětlitelná úzkost. Sice jsem netušil, čí život je v sázce, jestli Renatin, Zdeňčin, nebo Bářin… ale čím méně jsem si byl jistý, tím úporněji jsem se hnal vpřed. Pak se přede mnou cosi mihlo, snad postava, mé paže vylétly nahoru a já vyprázdnil zásobníky ve dvou oslnivých záblescích. Postava odlétla a rozplácla se v pěně – a téměř okamžitě z ní vyrašilo krvavé houští: nitkovité šlahouny se draly vzhůru a vplétaly se do nejbližších stromů. Doběhl jsem k tělu a tam se mi podlomily nohy; moje kolena dopadla do pěny s měkkým zaduněním. V ten moment jsem se nedokázal na ležící postavu podívat. Byl jsem si jistý, že jsem zabil někoho, na kom mi strašně záleží. Cítil jsem, jak mě dusí hrůza, cítil jsem, jak mi zpomaleně imploduje srdce. Zaťal jsem zuby a pohlédl na tělo. Nebyla to Renata, nebyla to Zdeňka – a nebyla to ani Bára. Byla to osoba, kterou jsem nepoznával – přestože mi byla děsivě povědomá. Byla mrtvá a něco mi říkala. Ale já neslyšel co, její slova byla jako pára, která se rozplynula dřív, než dorazila k mým uším. Nakláněl jsem se k ní níž a níž – a příliš pozdě jsem si všiml, že se mi liány její krve ovíjejí okolo krku. A když se mi šlahouny utáhly kolem hrdla a přeštíply krkavici… uvítal jsem smrt se zahanbenou úlevou.

Neprobudil jsem se náhle a s trhnutím. Vynořoval jsem se ze snu postupně, jako bych nechtěl dostat kesonovou nemoc. A pak, když jsem se konečně probral, jsem se ani nepohnul. Ležel jsem napříč přes manželskou postel, mělce jsem dýchal a vstřebával bdělý svět po malých doušcích: kolik je hodin, co je za den, co mě dnes čeká. A až v momentě, kdy se tep uklidnil, jsem se převalil, shrábl z nočního stolku mobil a poslal Myšičkovi potvrzující esemesku, že ta půl osmá večer platí. Teprve potom jsem se posadil, spustil bosá chodidla na podlahu a nechal do těla vstoupit chlad.

osmá

Na konečnou trasy B jsem přijel tři minuty před půl osmou. Propletl jsem se mezi davy dusajícími do Centra Černý Most, vystoupal do nadchodu, prošel okolo Ječmínka, Koaly a brýlatých jehovistických sukub, sešel po schodech a minul autobusovou zastávku. Byl jsem v civilu a přes rameno jsem měl sportovní tašku, kterou obvykle nosím do posilovny; tentokrát o něco těžší.

Můj odvoz čekal v tříminutovém parkovacím pruhu K+R: ojetá, už jednou bouraná modrá Toyota Corolla, přesně jak Myšička říkal. Řidič seděl za volantem, rýpal se párátkem v zubech a poslouchal z kazeťáku Sigue Sigue Sputnik. Nastoupil jsem: „Těbůh.“

Otočil hlavu a pár sekund si mě prohlížel, než odpověděl: „Nazdar.“

Byl taky v civilu. Od Myšičky jsem věděl, že se jmenuje Wichtrle a dělá na MOP Jižňáku II – ale to byly veškeré informace, které jsem měl. Nikdy jsem se s ním nepotkal, ani jsem si nevzpomínal, že by o něm někdo z kluků mluvil.

Měl zrzavé vlasy, na spáncích vystříhané strojkem, takže se mu po hlavě přelévaly tmavé a světlé pásy – jako kdyby si nechal udělat melír. Pár dní se neholil a strniště propůjčovalo tváři zlatavě sýrový nádech. Jak si mě měřil zpod téměř bílých řas, párátko se drkotavě přesouvalo z jednoho koutku úst do druhého. „No tak jo,“ prohlásil pak. „Můžeme?“

„Nenapadá mě důvod, proč ne.“

To byla samozřejmě lež. Ve skutečnosti mě důvodů napadal plný piknikový koš; jeden výživnější než druhý.

Vyhodil blinkr, počkal si na mezeru a odpíchl se. Před Horními Počernicemi zahnul doprava, vykroužil nájezd a za chvíli už jsme uháněli po dé desítce směr Stará Boleslav.

Jel poměrně rychle a o něco riskantněji, než by se mi zamlouvalo. Ale nijak jsem to nekomentoval.

„Takže ty seš taky z Liborova stádečka, jo?“ zahájil zhruba na desátém kilometru konverzaci.

„Liborova?“

„No Libora Myšičky, ne?“

„Aha.“ Skoro mě zaskočilo, že Myšička má taky nějaké křestní jméno. „No, jestli tím stádečkem myslíš…“

„Lidi, co mu něco dlužej.“

„… tak to do něj asi patřím,“ připustil jsem. „A ty?“

„Já?“ bleskl po mně podivně rozjařeným pohledem. „Ani náhodou. Já jsem ryzí dobrovolník.“ Zachechtal se udýchaným smíchem. „Něco takovýho bych si nenechal ujít ani za zlatý prase.“

„Aha,“ řekl jsem a v autě se rozhostilo ticho.

V polích po levé straně, kde stávala orlice Mattoni, stále panovalo depresivní reklamní vakuum.

Wichtrle dlouho mlčet nevydržel. „A na jakym oddělení vlastně seš?“

„Vysočany.“

„Já na Jižňáku dvojce,“ svěřil se. „Taky dobrej brajgl. Jak to tam u vás vypadá?“

Pokrčil jsem rameny. „Na hovno. U vás?“

„Stejně.“

„To teď asi všude.“

„No jo. Taky vám hrábli na směnnost?“

„Teď už se do toho naštěstí přestali srát a příplatek je zpátky. Ale pro změnu osekali rozpočet na PHM.“

„Víš, jak s těma rozpočtovejma škrtama vyjebali vedle nás ve Lhotce? Přidusili tlumočníky. Nekecám: kterej překladatel nepřistoupil na to, že ze tří zavolání bude místnímu oddělení fakturovat jenom jedno, ten si ani neškrtne.“ Opět to rychlé, udýchané zasmání. „Takhle se šetří, rozumíš, vole.“

Stočil jsem okénko a plivl ven. „Jo, jenže u nás nemáme žádnou Sapu. Nějaký Vietnamce bysme sice vyškrábli… ale ne tolik, aby to hodilo úsporu.“

„Tak přestaňte volat ke zmlácenejm doktory,“ poradil s mrknutím. „Na tom se dá taky dobře uškudlit.“

Za podobného pseudodružného četnického blábolení jsme sjeli z dálnice a Wichtrle to otočil na Káraný. Prokličkoval na jihovýchodní okraj Staré Boleslavi a ve Vestecké odbočil na lesní cestu. Zaparkoval pod stromy, na dohled závory, za níž se nacházela oprýskaná cedule s mapou. Kromě nás tu stála ještě dvě auta. S taškou v ruce jsem vystoupil a rozhlédl se.

Nepřišlo mi to jako moc vhodné místo. Výhled z rodinných domků sice zakrývaly listnáče a dlouhá zeď naproti přes ulici byla natolik vysoká, že přes ni nebylo vidět, ale stejně to tady bylo celkem na ráně. Podlezl jsem závoru, abych se mrkl na ceduli s mapou. Zátopkovy běžecké stezky. Tři okruhy: červený kilometrový, modrý tříkilometrový a žlutý pětikilometrový. Slyšel jsem sice o Zátopkově kopřivnické trase i o tom, jak v Hranicích trénoval v kilometrových kasárenských chodbách, ale o tomhle místě nikdy. Maně mě napadlo, jestli si tyhle stezky Renatin maratonský kamarád někdy vyzkoušel.

Vedle mapy někdo mezi stromy namontoval do dvouapůlmetrové výšky železnou tyč. Odložil jsem tašku na zem.

„Co blbneš?“ vyjevil se Wichtrle, když se vynořil zpoza vozu.

„Ale nic,“ dojel jsem poslední shyb a měkce seskočil do hlíny. Lidem, co doteď nepřišli na to, že pár rychlých endorfinů utlumí nervozitu, se těžko něco vysvětluje. „Myslíš, že je to dobrej flek?“ obsáhl jsem rukou prostor. „Co támhlety auta?“

Ohlédl se. „To jsou běžci. Než padne tma, budou pryč. Potom budeme mít celej Václavák pro sebe.“

„Co?“

„Václavák. Tak se tomu tady říká.“ Hodil bradou k mapě. „Kvůli těm trasám, že jsou nalajnovaný jak podle pravítka.“

„Jo tak.“ Zvedl jsem tašku a vrátil se k toyotě. Wichtrle otevřel kufr vozu. Začali jsme se převlékat.

Stejně jako já si přinesl pošťáckou (modrou) policejní uniformu. Když v trenýrkách balancoval na zutých polobotkách a tahal z batohu služební kalhoty, zahlédl jsem, jak cosi přemisťuje do kapsy. Neviděl jsem přesně co: jenom že to bylo svinuté a strakaté.

Možná cvičený chřestýšovec mangrovový.

Wichtrle von Jižňák, fakírský zaříkávač hadů.

Zapnuli jsme si opasky ověšené baterkami, tonfami, slzáky, pouty a pistolemi, napěchovali civil do báglů a usadili se v autě. Bylo pár minut po osmé. Slunce zapadlo před půlhodinou; listí v korunách se třpytilo posledními odlesky a obrysy tály v inkoustovém příšeří. Z lesa vyběhly dvě holky v legínách a softshellových bundách: reflexní prvky na jejich úborech poskakovaly šerem jako bludičky na rave party. Pozorovali jsme, jak bludičky doskotačily k brčálové kii, vletěly do ní a rozpustily se v záři zapnutých světlometů. Kia odjela, aniž by nám holky věnovaly jediný pohled. O jedenáct minut později vycválal z lesa prošedivělý veterán s ridgebackem na vodítku, nechal ho naskočit na zadní sedadlo nissanu a nepřevlečený, zpocený & smradlavý se nasoukal za volant.

A pak taky odjel a nechal mě tu ve tmě samotného. Napospas lesním duchům, hejkalům, ježibabám z perníkových chaloupek, pochybnému parťákovi a bobtnající úzkosti.

devátá

„Tak jdeme na to,“ řekl Wichtrle.

Zastrčil do kapsy mobil, na kterém kontroloval čas, a vystoupil z auta. „Sice máme ještě dvacet minut k dobru, ale vždycky je lepší bejt na place s předstihem.“ Přísahám, že si málem nedočkavě zamnul ruce.

Z kufru jsme vzali reflexní vesty a přetáhli si je přes uniformy. Pak jsme si oba navlékli černé rukavice.

Když jsme se vraceli k zatáčce na Nový Vestec, Wichtrle si odepnul od opasku svítilnu a našrouboval na ni signální nástavec. Ožvýkané párátko vyplivl do trávy.

Pozice jsme zaujali v osm čtyřicet šest. Wichtrle se vysunul před zatáčku, aby na něj nedopadalo světlo z pouliční lampy, já si stoupl k lesní odbočce (podle cedule nesla název Lomená alej). Oba jsme se ukryli do stínů u plotů, aby nás ze tmy nevyhmátly reflektory míjejících aut. Naštěstí se jich tu večer moc nevyskytovalo – zhruba jedno za tři minuty. Náš člověk tudy měl podle Myšičky projíždět v šedomodrém mercedesu mezi devátou a půl desátou.

Objevil se v devět jedenáct.

Wichtrle rozsvítil baterku a vstoupil do vozovky. Jak zamával rudým dopravním kuželem, jeho hlava vzplála oranžovou vatrou.

Mercedes zpomalil.

Wichtrle ustoupil ke krajnici a pohyby signálního nástavce nasměroval auto k odbočce – a když se k ní mercedes přiblížil, ve světle potkávaček jsem se mu zjevil pro změnu já a gestem ukázal, aby zajel až dozadu.

Poslechl. Dojel skoro k závoře, způsobně zastavil a čekal, než k němu dojdu.

V červené záři brzdových světel vypadal les melodramaticky a kašírovaně; jako kulisy v muzikálovém Draculovi. Za chůze jsem vytáhl baterku. Motor mercedesu basbarytonově vrněl.

Řidič stáhl okénko a vystrčil hlavu. „Co jsem provedl, strážníku?“ Zněl jako všichni zastavení řidiči: zpruzeně a defenzivně zároveň.

„Dobrý večer, pane řidiči, silniční kontrola,“ zastavil jsem u něj. „Váš občanský, řidičský a technický průkaz, prosím. A potvrzení o pojištění.“

Za zády jsem slyšel Wichtrleho kroky, ale neobrátil jsem se. Nespouštěl jsem oči z řidiče, který šátral v náprsní kapse. Volnou pravačku jsem měl položenou na pažbě pistole.

Řidič vydoloval portmonku a začal se v ní hrabat. Potom se naklonil doprava, palubní přihrádka plastově lupla – a pak se konečně v okně objevila jeho ruka s občankou, řidičákem i malým techničákem. Všechno jsem převzal, přerovnal tak, aby byla občanka navrch, a posvítil si na to:

Jakub Fairaizl.

Jméno odpovídalo. Rodné číslo taky. I číslo dokladu. Všechno se shodovalo s kopií, kterou mi v nočním parku ukázal Myšička. Přejel jsem paprskem po fotografii a pak jsem Fairaizlovi namířil baterku přímo do ksichtu.

Zamrkal: „Hele, co –“ Ale ovládl se a ruku před obličej si nedal.

Otočil jsem hlavu k Wichtrlemu, který zaujal postavení šikmo za mnou. Pravou dlaň měl položenou na pažbě zbraně, stejně jako předtím já. Když se naše pohledy protnuly, zazubil se.

Ustoupil jsem od auta.

„Vystupte si, pane řidiči, prosím,“ vyzval jsem Fairaizla.

„Co? Proč?“ Bylo zajímavé sledovat, jak zpruzenost v jeho hlase získává vrch nad defenzivností. „Papíry mám v pořádku, ne? Tak co se děje? Vypadám snad ožralej? Klidně mi dejte fouknout, neměl jsem ani jedno pivo, to můžu odpřisáhnout. Jenom birell. Tak o co jde, strážníku?“

„Takový tón si vyprošuju, pane řidiči.“

„Jakej tón? Já se vás normálně, lidsky ptám, jakej máte důvod –“

„Pane řidiči,“ přerušil jsem ho. „Žádám vás naposledy, abyste vypnul motor a vystoupil ze svého vozidla. Pokud neuposlechnete, budeme nuceni použít donucovací prostředky ve smyslu zákona o Policii České republiky číslo 273/2008 Sbírky, paragrafu 52 –“

„No dobře, dobře,“ rychle otočil klíčkem a zhasl pobublávající čtyřválec, „vždyť já už vystupuju. Už vystupuju, jo? Vystupuju.“ Vystoupil. „Ale upozorňuju vás, že tohle je přesně ten typ chování, kvůli kterýmu si na vás lidi stěžujou.“ Neuniklo mi, jak jeho zrak zabloudil nejdřív na mou a pak na Wichtrleho hruď. Pochopitelně zbytečně: místo čísel jsme měli na reflexních vestách jen prázdné proužky suchých zipů. A čísla z odznaků jsme si odepnuli už doma. „Přesně ten typ chování, kvůli kterýmu vás lidi nemají rádi.“

„Kdyby policajti soutěžili v Česko hledá SuperStar, tak by to byl asi problém,“ řekl mu na to Wichtrle. „Jenže nám jde spíš o to, donutit lidi, aby se chovali, jak mají. A to nebude nikdy populární. Takže se na nějakou oblíbenost můžeme vysrat.“

Fairaizlův výraz se trochu změnil. Nebylo jasné, co ho zneklidnilo: možná tón Wichtrleho odpovědi – laškovně agresivní a zvláštně osobní zároveň.

Možná ta chybějící služební čísla.

Každopádně začal větřit, že tu něco nehraje.

Jeho oči se z Wichtrleho přesunuly ke mně – k tomu očividně rozumnějšímu z dvojice. „Ale no tak. Vážně, chlapi,“ oslovil nás. „Co se děje?“

Schoval jsem jeho doklady do kapsy. „Otočte se a položte ruce na střechu vozu, prosím.“

„Proboha, lidi,“ rozpřáhl paže a pokusil se o nenucený úsměv. „Neblbněte. Vždyť je snad na první pohled jasný, že –“

„Otočte se,“ vyslovoval jsem pomalu a zřetelně, „a položte ruce na střechu vozu. Prosím.“

Paže zůstávaly rozpřažené. „Ale k tomu přece není žádnej důvod, ne? Papíry jsou v oukeji a já plně spolupracuju, takže takováhle šikana je naprosto –“

V periferním poli se mi cosi zavlnilo: Wichtrle tasil svého glocka vláčným, až skoro tekutým pohybem.

Na nikoho nenamířil. Spustil zbraň hlavní k zemi a čekal.

Na zátylku mi vyrazil pot.

Fairaizl zmlkl v půli věty. Strnul s rozpaženýma rukama a jen na policistu zíral. Wichtrle se nehýbal. Nejenže na nikoho nemířil, ale dokonce se ani na nikoho nedíval. Culil se natěšeným úsměvem prcka u stánku s cukrovou vatou a matně černá pistole v jeho ruce jako by pohlcovala světlo.

Kapky potu mi sjížděly podél páteře a závodily, která se dřív vsákne do cílové pásky trenýrkové gumy.

I v tlumeném osvětlení bylo vidět, jak se Fairaizlovi zachvělo levé oční víčko. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct – ale nakonec je zase beze slova zavřel.

Potom se pomalu obrátil a položil dlaně na střechu mercedesu. V levé ruce měl pořád klíč od zapalování; tiše to cvaklo.

„Hodnej chlapec,“ pochválil ho Wichtrle.

Zhasl jsem svítilnu a zahákl ji za opasek; olízl jsem si rty a navštívil solné doly v Hallstattu.

Přistoupil jsem k Fairaizlovi, rozkopl mu nohy a začal ho prohledávat.

Pootočil hlavu a zahučel: „Doufám, že se nechystáte udělat nějakou blbost. Protože to by vás mohlo kurevsky mrzet.“

„Drž hubu.“

Všechno, co měl v kapsách, jsem vyházel na zem. Peněženku z rejnočí kůže, která se už v rozích začínala drolit, svazek klíčů, zmuchlaný účet z restaurace, kartu do golfového klubu, balíček papírových kapesníků i nový iPhone. Z ruky jsem mu vykroutil klíčky od mercedesu.

„Nic víc?“ zeptal se Wichtrle.

„Ne.“

„Fajn.“

Otočil jsem Fairaizla kolem osy, udělal jsem krok vzad a pod botou mi cosi skleněně chrouplo. Fairaizlův iPhone se odebral do věčných lovišť, kde je signál vždy silný, majitelovy prsty jemné a laskavé a baterie nevyšťavitelná.

„Jejky,“ okomentoval to suše Wichtrle.

Ale Fairaizl zničenému mobilu nevěnoval pozornost. Zcela se soustředil na mě a na Wichtrleho. „No tak jo,“ řekl. „Dobře. Můžete s tím divadýlkem přestat. Už mi to došlo. Tohle není náhodná silniční kontrola. Fajn. Chápu. Tak to vybalte.“

Wichtrle vytáhl obočí. „Vybalte?“

„No o co vám jde. Co po mně chcete.“

„Jo tohle. Tohle fakt nesnáším,“ vycenil na něj Wichtrle chrup. „To dělání, že vůbec nemáš ponětí, o co kráčí – i když to moc dobře víš. To hraní si na neviňátko. To mě vždycky vytočí.“

Glock v jeho ruce se zachvěl jen nepatrně, ale stačilo to, abych si toho všiml.

Fairaizl ne: „Jenže já vážně nemám ponětí, co po mně chcete,“ namítl – téměř přesvědčivě. „A vy jako policajti přece nemůžete lidi takhle –“

„Koukej, já ti řeknu, kdy by platilo, že bys fakt nevěděl, o co jde,“ skočil mu do řeči Wichtrle. „Platilo by to, kdybys byl namočenej v tolika kauzách, že bys už sám ztratil přehled, co by to mohlo bejt. No a kdyby to byl ten případ,“ pistole v jeho ruce se opět neznatelně zachvěla, „tak by sis to vlastně zasloužil o to víc, ne?“

Rozhlédl jsem se. Ani po setmění se to tady moc nezlepšilo; pořád jsme tu byli celkem na ráně. Takže mi bylo jasné, že bych měl tuhle konverzaci co nejrychleji ukončit. Dřív, než Wichtrle provede všem na očích něco, čeho budeme oba litovat.

A Fairaizlovi pořád ještě nedošlo, co se kolem něj odehrává. „No tohle je fakt ukázková policejní logika,“ mlel. „Někoho obviníme a pak řekneme, že důkazy vlastně nejsou potřeba, protože –“

Prásknul jsem ho pendrekem přes obličej.

Měkce to křuplo, Fairaizl se chytil za tvář, zavyl a padl na kolena – a jak klesal, tak jsem ho trefil ještě jednou, shora do temene. Tentokrát jeho lebka vydala výrazně kokosový tón. Tonnnk.

Z Wichtrleho vyšel zvláštní zvuk. Přesně bych ho nedokázal popsat, ale nejblíž to mělo k přiškrcenému chrochtnutí. Něco jako když praseti místo pomyjí nasypete do koryta lapin à la moutarde en papillote a čuník dá najevo, že je to sice nečekané, leč milé překvapení. „Ty vole, ty seš psychouš.“ Zakroutil hlavou a pomalu vrátil pistoli zpátky do pouzdra. Uchechtl se. „Fakt psychouš.“

Fairaizl klečel u mercedesu, oběma rukama se držel za obličej a mezi prsty se mu valila rudohnědá krev.

Wichtrle k němu přistoupil. „Aby sis nemyslel, že jsme nějaký sadistický magoři,“ vzal ho jemně v podpaží – a já na druhé straně udělal automaticky totéž, „tak ti teda prozradíme, o co tady jde.“

Druhou rukou ho poplácal po hlavě: „Přece bysme tě nezabili bez vysvětlení.“

Pod prsty jsem cítil, jak je Fairaizl ztuhlý šokem.

Když jsme ho táhli do hlubin temného lesa, ani se moc nevzpíral.

desátá

Nejdřív jsme ho vzali kousek po Zátopkově žlutomodré trase. Nijak daleko, jenom čtyřicet metrů; než les zhoustnul. Pak jsme odbočili z cesty do křovin. V tu dobu už byla totální tma a Wichtrle ani já jsme neměli volnou ruku, abychom mohli svítit na cestu, takže nás v jednom kuse do obličejů šlehaly větve, do ramen tloukly kmeny a nohy podrážely trčící kořeny. Noční bojovka jak z Minima pionýrského vedoucího.

Příhodné místo jsme zvolili naslepo. Stejně na tom moc nezáleželo: od běžecké stezky už jsme byli tak daleko, že nás nemohl nikdo zahlédnout. Zastavili jsme na prvním fleku, kde bylo volněji a kde se po nás zuřivě nesápaly větve, hodili jsme Fairaizla na zem, zaklekli ho a rozsvítili baterky.

Ukázalo se, že mýtina není moc velká; kdyby si tu Křemílek a Vochomůrka chtěli postavit sídlo, vešla by se jim sem leda tak pařezová kadibudka.

Paprsky přejely po schoulené postavě: Fairaizlovo bělmo svítilo ze zakrvácené tváře jako kulečníková koule. Obličej sebou škubal na všechny strany; mimické svaly se cukaly, víčka se třepotala, rty třásly. Přesto se pokoušel o rozumný tón: „Dám vám třikrát tolik.“

„Třikrát tolik?“ Wichtrle mu posvítil do očí. „Třikrát tolik čeho?“

„No toho, co…,“ oslepeně zamžikal, „co za mě máte dostat.“

„To je ale echtovně štědrá nabídka,“ uznal Wichtrle. „No není to štědrá nabídka?“ obrátil se na mě.

„Echtovně.“

„Jedinej problém je, že ani jeden z nás to nedělá pro peníze, takže… Vlastně ne,“ opravil se Wichtrle. „To není jedinej problém. Další problém je, že i kdybysme na tvoji nabídku přistoupili, člověk ve tvý finanční situaci by ji stejně nedokázal splnit.“

„Člověk… v mý finanční…?“ Fairaizlovi to konečně začalo docházet.

„Jo. Čímž ti slavnostně prozrazujeme, o co tady jde: o ty prachy, co sis půjčil od Masnýho.“

Fairaizlův obličej sebou přestal škubat – a začal se bortit dovnitř hlavy. V jeho lebce právě probíhalo mozkotřesení. Nejmíň sedmička Richterovy stupnice.

„Hele, už jenom na to, aby sis půjčil od lichváře devět milionů, musíš bejt solidně vymaštěnej – ale abys mu pak místo splácení naznačoval, že by se o jeho kšeftech mohla dozvědět policie… no na to už musíš bejt vymaštěnej jak silikonová forma na bábovku, vole.“

Mozkotřesení řádilo na Fairaizlově tváři plnou silou: tektonické kry obličejových svalů se vlnily, do kaňonů vrásek se valila tsunami krve a potu. Města se hroutila, obyvatelstvo prchalo. „Ale – To – Já –“

„Vážně sis myslel, že někdo jako Masný nebude mít u četníků žádný kontakty? Fakt sis představoval, že bys mohl jen tak jít na policii?“ Wichtrle z Fairaizla vstal. „Protože jestli jo, tak pro tebe mám dobrou zprávu. Nemusíš chodit na policii. Policie přišla za tebou.“ Kopl Fairaizla do břicha. „Tak co, občane? Nemáte pro nás nějaké informace? Nechcete na někoho podat trestní oznámení?“ Fairaizl hekl a Wichtrle ho s gustem načutl znovu. „Co takhle nějaké indicie týkající se trestného činu lichvy podle paragrafu 218? Nebojte, nám se můžete svěřit. Pokud by vám v souvislosti s trestním řízením hrozila újma na zdraví, zajistíme vaši ochranu. Je to naše práce. Naše poslání. Rádi potíme krev, jenom abychom mohli chránit mrdky, jako jste vy.“ Jak Wichtrle do Fairaizla kopal, světlo rozkývané baterky skákalo po stromech jako splašená veverka.

Konečně přestal a mně se ulevilo. Ještě chvíli, a dostal bych z toho blikání epileptický rejdovák.

Fairaizl se mi pod koleny zkroutil do klubíčka; rukama si chránil hlavu a kňučel. Wichtrle se narovnal a odfrkl si. „No tak fajn. Hadrák jeden. Skončíme to.“ Zakroužil paprskem po mýtině. „Co támhleten strom? Myslíš, že ho udrží?“ ukázal na břízu za mnou.

Zvedl jsem se z Fairaizla a Wichtrle mu přikázal: „Ani se nehni.“ Vzhledem k jeho stavu poněkud zbytečně.

Udělal jsem dva kroky a zatřásl břízou. Byla tenká, ale pružná. „Jo, ta by šla.“ Odepnul jsem od opasku pouta a provlékl je kolem kmene. Wichtrle si strčil baterku do podpaží, vytáhl z kapsy tu svinutou a strakatou věc, kterou si tam předtím uložil, a začal ji rozmotávat.

A Fairaizl začal horečnatě drmolit: „Neblázněte, chlapi, můžeme se přece dohodnout, dobře, tak o prachy vám nejde, ale můžu vám dodat haldu cennejch informací, já se v těchhle kruzích pohybuju už roky, vím třeba, kterou síť heren se chystají převzít kosáci, vím o tom pošťuchování mezi pražákama a solcnevskou brigádou, vím o tý mrtvole v Kršákově studni, vím, koho si najímají na –“

Tentokrát ho Wichtrle nakopl jen tak mimochodem, protože měl plné ruce práce s rozmotáváním strakatého nástroje.

Říká se tomu opičí pěst. Jde o obušek spletený z padákových šňůr, který má na konci uzel s kovovou kuličkou z ložiska (fajnovější verze má kuličku skleněnou – to je ta těžší a destruktivnější varianta). Vypadá to poměrně nevinně, ale byli byste překvapeni, jakou to dokáže nadělat paseku.

Jak se Fairaizl za moment přesvědčí. Až ho připoutáme ke stromu a pustíme se do něj.

Myšička po nás samozřejmě nechtěl, abychom ho zabili. Naším úkolem bylo pouze Fairaizlovi názorně demonstrovat, že nabonzovat Masného policii není dobrý nápad. Čehož jsme měli dosáhnout výhrůžkami – a především pořádnou nakládačkou.

„Prosím vás,“ zablekotal Fairaizl. „Prosím vás, už mě nechte –“

„Ticho,“ přerušil ho Wichtrle. „Nekňuč. Zatím se ti nic strašnýho nestalo. Neboj – až se do tebe pustíme pořádně, tak to poznáš. To budeš mít pocit, že si tě vzali do prádla samotný zasraný Hekantocheirové.“

Podíval jsem se na něj. „Hekantocheirové?“

„Neznáš řecký báje? Bráchové Kyklopů. Strašný maséři.“ Wichtrle se rozmáchl a pleskl si opičí pěstí do otevřené dlaně. Tupě to mlasklo. „Slušná rychta,“ brouknul. „Pomoz mi ho zvednou–“

Stalo se to tak bleskově, že ani jeden z nás nestihl zareagovat.

Nezaskočila nás ani tak rychlost jako náhlost přechodu z jednoho stavu do druhého. V jedné sekundě byl ještě Fairaizl bezmocným ranečkem choulícím se v trávě, v druhé už rozmazaným stínem, který mizel v nejbližším houští. Kdybych měl jeho výkon hodnotit, nevím, jestli bych mu udělil spíš cenu Usaina Bolta za sprinterský start desetiletí, nebo Oscara za herecký výkon. Asi spíš to druhé.

A jak určitě sami víte, Oscary je nejlepší předávat osobně.

Takže americká filmová akademie vyrazila za Fairaizlem s poměrně zuřivou vehemencí.

Jenže strach účinkoval líp než wolfensteinovská lékárnička: bez ohledu na výprask, který právě obdržel, uháněl Fairaizl jako zajíc. Než jsme se s Wichtrlem prodrali houštím, byla z něj jen silueta míhající se v dálce mezi stromy.

„Ty vpravo, já vlevo,“ křikl jsem na Wichtrleho. „Dostaneme ho mezi sebe.“ Hmátl po glocku a já na něj zařval: „Ale bez střílení, vole!“

Zachechtal se a zmizel ve tmě.

jedenáctá

Běžel jsem lesem a nemohl jsem popadnout dech. Plíce se hvízdavě smršťovaly, v nohách šplouchala kyselina mléčná. V jedné ruce jsem svíral baterku, v druhé pistoli. Stromy byly černé a v rozkomíhaném světle se psychedelicky vlnily; jehličí pod podrážkami divně praskalo.

Solidní porce déjà vu.

A tím nemám na mysli ten několikasekundový zášleh, který všichni známe – ne, tohle byl trvalý pocit, který jako by neměl nikdy přestat. Byl jsem lapený v nekonečně se opakující smyčce; navěky odsouzený pronásledovat a zabíjet lidi v lesních honičkách.

Až na to, že dnes jsem byl pevně rozhodnutý nikoho nezabít.

Říkejte tomu třeba předčasné novoroční předsevzetí.

Prodíral jsem se skrz křoviny a světelné záblesky vysekávaly ze tmy zmrazené černobílé snímky; plály mi na sítnici, prolínaly se a překrývaly jako vějíř rozteklých diapozitivů.

Když v noci utíkáte neznámým prostředím, nemá smysl svítit před sebe. Temnota paprsek po pár metrech stejně pohltí. Musíte si svítit pod sebe, dolů, pod nohy, abyste v poslední chvíli stihli přeskočit větev, výmol či kořen. Nezakopnout a neupadnout je důležitější než vědět, kam míříte. Beztak to ve tmě nedokážete odhadnout; jste šťastní, když alespoň zhruba držíte směr. Běžíte podle sluchu.

Což byl kámen úrazu – protože ať jsem špicoval uši sebevíc, kromě vlastního funění jsem neslyšel vůbec nic. Buď byl Fairaizl ode mě tak daleko, že ke mně jeho hluk nedoléhal (to nebylo moc pravděpodobné, když vezmete v úvahu, jak snadno se nočním lesem šíří zvuky), nebo provedl tu nejchytřejší věc, jakou mohl, a po pár desítkách metrů sebou švihl do nejbližšího dolíku a teď tam tiše ležel a doufal, že ho ve tmě mineme.

A jestli to takhle opravdu udělal, neexistoval způsob, jak ho najít. Les mezi okrajem Staré Boleslavi a otradovickou pískovnou mohl mít klidně i dvě stě hektarů.

Mohl jsem se pouze modlit, abych o Fairaizla náhodou zakopl – nebo abych uslyšel něco, co mě nasměruje k jeho pozici.

Uháněl jsem nocí, sjížděl ze svahů v gejzírech hlíny, proskakoval křovinami a sluchový nerv jsem měl vyladěný na maximální citlivost; chvílemi jsem měl dojem, že se mi uši otáčejí jako parabolické antény radaru.

Takže není divu, že mě ten výstřel ohlušil.

Zazněl kdesi v dálce, vpravo ode mě. Rozerval noční ticho na vlající cáry; ozvěna prokličkovala mezi kmeny, prohrábla koruny a třeskla o poklop oblohy. Zastavil mě v půlce došlapu, s trupem předkloněným vpřed. Srdce strnulo uprostřed úderu, jako by si nebylo jisté, v jakém rytmu má pokračovat.

Pak se zase rozeběhlo. Se vší parádou.

Nadledviny explodovaly adrenalinem, od paty vytryskla sprška jehličí a tělo se vrhlo novým směrem. Řítil jsem se lesem a vyrýval do něj průsek: větve praskaly, klacky lítaly, zpráchnivělé pařezy vybuchovaly. Svícením pod nohy už jsem se nezdržoval; zakopával jsem, padal, vstával a obalený hlínou jsem bezhlavě pádil za zvukem, který se každou sekundou posouval hlouběji do minulosti.

Když jsem za nějakých osm minut vyběhl z lesa a zabrzdil na poli, byl výsledek nula celá nula. Cestou jsem nenarazil absolutně na nic: na jedinou stopu, na jedinou mrtvolu, na jediného člověka s bouchačkou. Jako by se Wichtrle vypařil. (Ani na sekundu jsem nepochyboval, že střílel on.) Jediným výsledkem byl zakrvácený pravý rukáv; jedna z větví mi při běhu musela probodnout kůži pod loketní jamkou. Pálilo to jako čert.

Scvakl jsem zuby, otočil se na podpatku a vzal to zpátky. Tentokrát pomaleji a s paprskem pročesávajícím okolí.

O mé pečlivosti může svědčit fakt, že jsem na mýtině, na níž jsme chtěli Fairaizla zbušit, našel svá pouta. A taky že jsem se na lesní cestu, kde stál Fairaizlův mercedes a Wichtrleho toyota, propracoval až za dvacet sedm minut. Bohužel s tím samým výsledkem: 0,0.

Otočil jsem se a vnořil se znovu mezi stromy. Teď jsem to vzal víc doprava, směrem na Otradovice.

Nicméně ve chvíli, kdy jsem se z lesa vyloupl u šraňků se žlutým domkem (zřejmě bývalou vechtrovnou), jsem měl stejné kulové, jako když jsem do něj před dvaatřiceti minutami lezl.

Otočil jsem se a pustil se nazpátek. Pro změnu víc doleva.

Když jsem dorazil k autům, Wichtrle tam na mě už čekal.

Opíral se zády o Fairaizlův mercedes a žvýkal párátko. Dokonce už se stihl i převléknout do civilu. „Kde se couráš?“ přivítal mě. „Tvrdnu tu už tři čtvrtě hodiny.“ Mercedes hrdelně předl a svítil. Fairaizlovy věci, které jsem předtím vyházel na cestu, byly navršené na sedadle spolujezdce. Rozšlápnutý mobil měl vyoperovanou SIMku.

„Co to jako kurva bylo?“ Přestože jsem se snažil mluvit klidně, moc mi to nešlo.

Párátko mu zachrastilo v ústech. „Co bylo co?“

„Nehraj to na mě,“ přiblížil jsem se k němu. „Na to nemám náladu. Moc dobře víš, co myslím.“

„Um, aha,“ dělal, že mu to došlo až teď. „To střílení.“

„Jo,“ řekl jsem. „To střílení.“

Pokrčil rameny. „Co chceš slyšet? Posral jsem to, no.“

„Neříkej.“

„Hele, bylo to v běhu, ve tmě, baterka svítila na hovno… prostě ztížený podmínky, jasný? Měl jsem pocit, že se za stromama něco mihlo, koutkem oka jsem zahlídl pohyb a úplně intuitivně po tom picnul. Vůbec jsem nepřemejšlel.“

„A?“

„A nic. Netrefil jsem.“

„Netrefil jsi,“ opakoval jsem po něm.

„Přesně tak,“ usmál se na mě. „Netrefil. To víš, já nejsem takovej ostrostřelec jako ty.“

„Jako já?“

„No, Libor se zmiňoval, jak válíš rychlopalbu,“ objasnil nevinně. „Ale já jsem spíš na poctivou ruční práci. Obušek a tak. Střílení moc nemusím. Proto mi to šlo taky mimo.“

„Já bych řekl,“ pronesl jsem zvolna, „že mimo jsi spíš teď. Pokud si myslíš, že ti tohle sežeru.“

„Počkej… tím chceš jako říct, že kecám?“ rozevřel dokořán oči. „Tak teď jsi mě teda ranil, kámo. Já myslel, jak jsme si hnedka padli do noty, jaký jsme amigos, jaká mezi náma panuje důvěra, a ty na mě takhle. Zasáhl jsi mě přímo na dřeň niternejch pocitů, člověče, fakt že jo. Nediv se, jestli se ti tady rozbrečím.“

Nenechal jsem se vyprovokovat. Takových jako on už jsem ve služebnách, posilovnách i na střelnicích potkal mraky. Konfrontačních typů, pro které bylo vyvolávání sporů druhou přirozeností; rádoby alfa samců, co si každou hádku vychutnávali jako nebeskou manu. Konflikt je sytil a nabíjel: byl pro ně testosteronovou drogou i zdrojem energie.

Navíc, i kdybych se nechal vytočit, nic by se tím nevyřešilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křížová palba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.