Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Snoubenec mé sestry

Vydání první

Copyright © 2018 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2310. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Sister’s Intended vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2018

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Ilina Simeonova/Trevillion images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1229-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1230-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Snoubenec mé sestry

JEFFOVI,

MÉMU DŮVĚRNÍKOVI,

MÉMU PŘÍTELI,

MÉMU HRDINOVI

1. kapitola

Přes pokoj se nesl pronikavý hlas: „Prudence Edith Giffordová!“

Prudence rychle zavřela knížku, kterou četla, a strčila ji pod polštář položený na klíně. Za všechna ta léta se naučila uhodnout matčinu náladu už jenom z šustění jejích sukní. Pomalé a lehké šelestění znamenalo, že se není čeho bát, ale prudký šustot, který se ozýval právě nyní – byla jiná písnička.

Hrome!

Matka se před ní zjevila v oranžových taftových šatech se žlutou krajkou kolem bledého krku. Ve spojení s rudou tváří a světlými vlasy se značně podobala velké jiřině rostoucí před okny pracovny. Prudencin otec odjel na týden z domu, a tak si myslela, že tento pokoj je nejbezpečnějším místem, kde by mohla číst, aniž by byla objevena.

Mýlila se.

„Dobré ráno, matko.“ Prudence se pokusila o veselý úsměv.

Místo odpovědi vytvořilo matčino obočí nespokojené V. Beze slova strhla polštář z dceřina klína a odhalila knihu. Prudence ji získala teprve včera. Zdálo se, že titul Lesní romance na ni už z obalu přímo žaluje, jako by říkal: Ano, takový škvár otravuje mysl tvé dcery.

Prudence se na knihu mračila, dokud ji matka nevytrhla z jejího klína.

„Měla jsi cvičit na klavír, a ne si ničit hlavu takovým… takovým brakem.“

Prudence rychle namítla: „To není brak.“ Pak dostala rozum a sklapla pusu. Přísný výraz její matky dokázal přímo zledovatět, pokud dcera takovou knihu bránila. Nebylo to poprvé, co mezi nimi probíhala konverzace v podobném duchu – a nejspíš ani naposled. Bylo smutnou náhodou, že se narodila jako dcera s velkou představivostí matce s charakterem neústupné puntičkářky.

„Nemáš mi co říct?“ zasyčela znovu matka. Potřásla knihou, jako by to byl důkaz, jímž mohla obvinit dceru z nějakého hanebného činu.

Prudence pohlédla smutně na knížku, neboť věděla, že je to naposled, co tento výtisk vidí. Matka už dávno pochopila, že nemůže vracet tyto knihy zpátky do knihovny, protože jinak si nějakým způsobem opět najdou cestu do rukou její dcery. Místo toho je házela do ohně a vyžadovala, aby za ně Prudence zaplatila penězi ze svého zmenšujícího se kapesného. Nyní bude znovu žádat majitelku zdejší malé půjčovny knih, aby slečně Prudence Giffordové nepůjčovala žádné romány.

Matka však netušila, že tentokrát jí tu knihu nepůjčila paní Clamptonová. Měla ji od své nejdražší přítelkyně Abigail Nashové, která jí knížku přinesla. Matka bohužel nejspíš objeví Abigailin podíl na tomto komplotu a s ním i přísun knih z tohoto zdroje skončí. Byla v tom velice důsledná.

Prudence vydechla jednou stranou úst a zamračila se. Po dnešku bude muset najít jiného spiklence. Avšak koho? Sestra Sophia už se pokusila vypůjčit pro ni knihy, byla však odhalena a donucena slíbit, že už to nikdy neudělá. Možná že by mohla požádat jedno z Callowayových dvojčat? Dovolila by si chtít od nich něco takového?

Proboha, od chvíle, kdy matka zcela převzala kontrolu nad Prudenciným životem, bylo všechno mnohem komplikovanější. Jak jí chyběla její vychovatelka! Ta byla nejen výbornou učitelkou, ale když byla Prudence malé děvče a po západu slunce ohrožovaly klid její mysli temné stíny, různé skřípání a živá představivost, sedala paní Simpsonová vedle ní a vymýšlela jeden příběh za druhým – povídky se šťastným koncem, dobrodružné i romantické – prostě příběhy, které pomáhaly Prudence zapomenout na obavy a ukolébaly ji do spánku.

Když vyrostla, její strach se zmírnil, avšak touha po dobrých příbězích nikoliv. Když už služeb slečny Simpsonové nebylo třeba a vychovatelka je opustila, přišla Prudence jak o drahou přítelkyni, tak o výbornou vypravěčku. Aby si v tomto smutku ulevila, začala si půjčovat knihy v knihovně a tvořit vlastní příběhy. Zakrátko se jí to stalo posedlostí.

„Prosím, neházej ji do ohně, mami,“ prosila. „Je to jediný výtisk paní Clamptonové a byla by moc smutná, kdyby o něj přišla.“

„Byla by moc smutná?“

Prudence si příliš pozdě uvědomila, že měla alespoň předstírat, že má větší starost o matčiny city než o paní Clamptonovou. Obrnila se před výčitkami, které určitě přijdou.

„Máš vůbec představu, jak smutná jsem já, když jsem zjistila, že jsi znovu nesplnila mé přání?“ Tento dotaz Prudence moudře nechala bez odpovědi. „Na to neumím odpovědět. Vážně, děvče, nevím, co mám s tebou dělat. Umíš krásně vyšívat. A vždycky jsem věděla, že zpíváš jako anděl, hraješ pěkně na klavír a mluvíš téměř bezchybně francouzsky. Až se Sophia provdá a ty budeš představena ve společnosti, nejspíš zastíníš všechny ostatní debutantky. Avšak ty si neustále musíš plnit mysl takovými nesmysly. Už přece nejsi dítě, Prudence. Máš nejvyšší čas, abys začala jednat jako dobře vychovaná mladá dáma.“

Matka rozčileně zatřásla Lesní romancí, než ji hodila do ohně.

Prudence smutně sledovala, jak suché stránky knihy olízl plamen a jak se pomalu mění v černý, nečitelný prach. Otřásla se a pomyslela na všechny papíry, které skrývala pod uvolněným prknem v podlaze, a co by se s nimi stalo, kdyby je matka objevila.

Prudence měla důvod, proč se zajímala o čtení toho, co matka nazývala škvárem. Dcera ctihodných manželů Giffordových víc než cokoli jiného na světě toužila psát podobné slátaniny.

Pro Prudence to totiž žádné slátaniny nebyly.

Už jako malému děvčeti jí v mysli defilovala scéna za scénou, příběh za příběhem, jako jednotlivé výstupy v divadle. Vymyšlené postavy se stávaly lidmi s určitými vlastnostmi, zájmy, motivacemi a krizemi. Prudence si nemohla pomoct, často se utíkala do světa, jenž byl dobrodružnější než ten její a kde se mohlo stát cokoli. Přežila celé hodiny vyšívání a cvičení na klavír díky tomu, že se v mysli přenesla na jiné místo. V okamžiku dokázala zanechat za sebou nudné povinnosti a stávala se nevinnou pannou, zavřenou ve sklepení a nucenou šít pro jakéhosi zlosyna.

I nyní vklouzla do svého světa a představovala si sama sebe jako týranou dceru, která se má zformovat podle přání přísné matky. Kéž by nyní vrazil do dveří hezký zachránce a unesl ji pryč.

Bohužel tu žádný zachránce nebyl, alespoň ne dnes. To už jsou obvyklá zklamání skutečnosti. Možná právě proto Prudence tak milovala své smyšlené světy. Mohla v nich tvořit věci podle svých přání. Pokud chtěla, aby se hrdinka postavila své matce, tak to udělala. Pokud chtěla, aby právě v tomto okamžiku vešel do pokoje hezký muž, tak se také stalo. A pokud chtěla, aby byla nějaká kniha zachráněna před spálením, padla by vedle krbu místo do ohně.

Matka vzdychla. Sedla si vedle ní na omšelou brokátovou pohovku a položila svou dlaň na dceřinu v řídkém projevu citu. „Ty příběhy, které čteš, nejsou skutečné, drahoušku, a já se obávám, aby nezapustily kořeny ve tvé hlavě. Čím víc čteš, tím víc to vypadá, že se správně neorientuješ ve skutečném životě. Zdá se, jako bys čekala na nějakého úchvatného muže, který vtančí do města, zamiluje se do tebe a vezme tě s sebou za nějakým velkým dobrodružstvím.“

Prudence sklopila zrak ke svým rukám a uvažovala, kolikrát si přála právě něco takového – kolikrát si říkala, že se jí to jednoho dne jistě stane.

Podle toho, jak mluvila matka, se takového dne nikdy nedočká.

Matka pokračovala. „Doufala jsem, že když jsme s otcem souhlasili, že budeš tento rok uvedena do společnosti spolu se Sophií, přestaneš se té četbě věnovat, ale stal se úplný opak. Právě zjišťuju, že čteš mnohem častěji a že žiješ ve stavu stálého vzrušení. A zdá se mi, že tě většina lidí vůbec nezajímá.“

Prudence si skousla spodní ret, neboť věděla, že matka má pravdu – nebo alespoň částečně pravdu. „Není pravda, že se nezajímám o lidi,“ bránila se. „Zbožňuju Sophii a Abbby a myslím si, že Callowayova dvojčata jsou opravdu zábavná.“

„Sophia je tvá sestra a Abby nejlepší přítelkyně. A jediný důvod, proč shledáváš dvojčata tak zábavnými, je ten, že se chovají jako děti.“

Prudence musela připustit, že i v tom má matka pravdu, ale proč by na tom mělo záležet. „Nechápu, proč si s tím děláš tolik starostí, máti. Když jste mi dovolili objevit se ve společnosti, dali jste mi jasně najevo, že bych se měla držet v pozadí a neshánět si ještě manžela. Sophia se potřebuje vdát jako první, jak obě víme, tak proč tě trápí, že já shledávám většinu lidí – hlavně mužů – poněkud otravnou. Neměla bys to brát jako dobré znamení?“

„Teď možná,“ souhlasila matka. „Jenom se obávám, že se k tomu budeš stavět stejně, až dojde na tebe. Nemůžeš očekávat, že se provdáš za muže podobného hrdinům z těch tvých hloupých knížek. Ano, i já jsem jednu nebo dvě četla a připadají mi ohromně směšné.“

Prudence se zamračila, neboť nesdílela matčin názor. Co bylo špatného na tom, že si chce vzít muže, který bude hezký, inteligentní, vtipný, laskavý a okouzlující? Podle matky by se zdálo, že taková kombinace u mužů vůbec neexistuje. Ale to přece nemůže být pravda.

Určitě.

„Až přijedeme do Londýna,“ odtušila Prudence, „vím určitě, že se mezi horními vrstvami společnosti najde alespoň několik mužů, kteří mě nezklamou.“

„A kdybys takového muže potkala?“ naléhala na ni matka. „Myslíš si, že by si chtěl vzít ženu, která je často zcela mimo a přikládá větší důležitost čtení hloupých knih než povinnostem manželky, matky a paní domu?“

Prudence polkla a nepříjemně se zavrtěla. Matka jí to zatím nikdy neřekla tak jasně. Až dosud se jenom rozčilovala, přikazovala a házela knihy do ohně. Ale když se teď nad Prudence vznášela matčina varovná slova, musela uvažovat, jestli přece jen nemají nějakou váhu. Že by byla skutečně tak roztěkaná? A dělala si nerealistické představy ohledně toho, jak by mohl vypadat její budoucí život? Že by ji skutečnost unavovala natolik, že dávala přednost tomu, žít ve svém snovém světě?

Možná že svým způsobem ano, uvědomila si zděšeně.

Ale jak by se mohla vzdát svých snů a ambicí, že se jednou stane autorkou tištěných románů? Byla to tak velká součást její osobnosti… ne, to nemůže. Ani by neměla. Ann Radcliffová to také nevzdala. Ani Fanny Burneyová, Charlotte Lennoxová, Samuel Richardson, Walter Scott, Henry Fielding nebo Maria Edgeworthová.

Prudence svraštila obočí, když si uvědomila, že slečna Edgeworthová se nikdy neprovdala. Proč ne? Dala přednost životu plnému knih, kdy jí nikdo nepřikazuje, co má dělat? Nebo že by nebyla schopná usadit se v životě mimo své vlastní představy. Co když se chtěla stát manželkou a matkou, ale nikdy nenašla muže, který by jí byl hoden – jako z toho obviňuje Prudencina matka ji? Je Prudence souzeno vydat se podobnou cestou?

Ne. Nikdy nedovolí, aby se něco takového přihodilo i jí. Ačkoli sní o tom, že se stane spisovatelkou, chce se také stát manželkou a matkou a přispět něčím ke společenskému životu. Chtěla to všechno a věřila, že by to všechno mohla mít.

Ale možná má matka pravdu v jedné věci. Snad je příliš roztěkaná a potřebuje trochu snížit svá očekávání. Prostě by se měla pokusit zapracovat na sobě v těchto oblastech.

„Chápu tvůj postoj, máti,“ řekla nakonec. „Ale nemůžeš po mně žádat, abych se úplně vzdala čtení. To bych nikdy neudělala. Nemohla bys místo toho přistoupit na kompromis?“

Matce se znovu zkrabatilo obočí do tvaru V a našpulila přemýšlivě rty. Nejspíš si myslela, že mezi matkou a dcerou by se nemělo takhle smlouvat, ale neodmítla tu žádost okamžitě, což dávalo Prudence trochu naděje.

„Když mi dovolíš půjčit si každý měsíc jednu knihu, slibuju, že omezím čtení pouze na ni. A budu se také snažit být víc… uvědomělá. To je dobrý kompromis, ne?“

Matka pomalu přikývla, jako by o tom návrhu uvažovala. Prudence úzkostně čekala a přemítala, jestli se vůbec někdy dočká dne, kdy budou moci říct, že rozumějí jedna druhé. Vždycky se tolik lišily, jak vlastnostmi, tak vzhledem. Zatímco matka byla vysoká, statná, světlovlasá a přehnaně korektní, Prudence byla malá, štíhlá, tmavovlasá a rozhodně nekorektní. Vždycky si myslela, že ona se měla jmenovat Sophia, což znamenalo moudrost, a sestra Prudence, tedy obezřetnost. To by se k nim hodilo mnohem víc.

Kdyby se matka alespoň pokusila porozumět své mladší dceři.

Po dlouhé době matka konečně krátce přikývla. „Tak dobře. Ale já tě vždycky doprovodím do knihovny a pomůžu ti s výběrem knih.“

Prudence se zamračila, protože tato podmínka se jí vůbec nelíbila. Tomu se nedalo říkat kompromis. Už otvírala ústa, aby to řekla nahlas, ale matka sepjala ruce, jako by došly k uspokojivé dohodě.

„Tak teď, když jsme se domluvily, bych byla ráda, kdyby sis vzala rukavice a boty a doprovodila Sophii ke švadleně. Jak víš, přijali jsme pozvání k Hilliardovým na páteční ples a já jsem se rozhodla, že si tentokrát trochu vyhodíme z kopýtka.“

„Nové šaty pro malou venkovskou tancovačku?“ podivila se Prudence, jež to považovala za velice zvláštní. Matka byla od přírody schránčlivá a nikdy by netolerovala nákup nových šatů na takovou nedůležitou společenskou událost.

„Právě dnes ráno jsem se dozvěděla, že se do Radbourne Abbey vrátil lord Knave a velice pravděpodobně se té taneční zábavy také zúčastní. Proto bych byla ráda, kdyby se tam Sophia ukázala v co nejlepším světle. Ty máš vytříbený vkus, má drahá, a já bych velice ocenila, kdybys jí pomohla s výběrem nových šatů. Samozřejmě že to nemůže být nic extravagantního – žádné přehnané krajky či vyšívání –, prostě něco, co ji odliší od ostatních. Když už má být teď konečně uvedena do společnosti, lord Knave si určitě bude přát lépe se s ní seznámit.“

Ach, takže nové šaty dostane pouze Sophia, pomyslela si nevesele Prudence. Měla si to uvědomit hned. Ne že by na tom záleželo. Po trýznivých měsících, které její sestra prožila v loňském roce, si zasloužila nejen nové šaty, ale i cokoli jiného z hezkých věcí, které může život nabídnout. Prudence by jí nikdy nic nezáviděla. Je živá a zdravá, to jediné se počítá.

Ale Prudence opravdu záleželo na ztrátě jejích knih a uvažovala, jestli musí dodržet ten takzvaný „kompromis“, který si s matkou domluvila. Bylo to spíš nařízení než dohoda, takže by se po ní nemělo chtít, aby ji dodržovala. Rozhodně nic takového neslíbila.

Ale pokud by matka někdy přistihla Prudence, jak čte nedovolenou knihu, byla by obviněna z toho, že nedodržela slovo. To se jí nelíbilo. Po celé roky Prudence často překračovala matčina přání, ale nikdy neporušila nic, co aspoň vzdáleně připomínalo slib, a nechtěla něco takového udělat ani nyní.

Zatraceně.

Jak by mohla pokračovat se psaním bez jediného zdroje užitečných informací – bez knih? Prudence by nikdy nepsala o tom, co neznala, a v této chvíli pocházela většina znalostí o lásce a romantickém vztahu ze slov a zkušeností jiných. Potřebovala pokračovat ve čtení, ale kdyby se podrobila matčiným přáním, nic takového by dělat nemohla.

Ach, to je zmatek.

„Opravdu doufám, že na té taneční zábavě uhneš Sophii z cesty a budeš se snažit přizpůsobit víc, než to obvykle děláš,“ podotkla matka s ustaraným výrazem. „Bude to pro ni důležitý večer a… ty se dočkáš další rok, má drahá, jakmile se Sophia provdá za lorda Knavea.“

Prudence hleděla v rozpacích na matku? Uhnout Sophii z cesty? Přizpůsobit se víc než obvykle? Co tím, proboha, míní? Málem to vypadalo, jako by si matka přála, aby její mladší dcera byla neviditelná.

„Jestli nechceš, abych na ten tanec šla, máti, velice ráda zůstanu doma.“ A s nadějí v hlase dodala: „Zvlášť pokud mi dovolíš půjčit si z knihovny knihu podle vlastního výběru.“

Matka zaťala čelist a dala tak najevo nespokojenost s tímto návrhem. „Už jsme jednou pozvánku přijali, takže půjdeme všichni bez ohledu na to, jestli chceme, nebo ne. A právě jsme se domluvily, že knihy, které si budeš půjčovat, budu vybírat já.“

„Vlastně jsme se ne-…“

„Teď už jdi,“ pravila odmítavě matka. „Je třeba objednat ty šaty ještě dnes, aby byly včas ušité.“

Když Prudence opouštěla pokoj, zuřila. Matka se jí vůbec nepokusila porozumět. Myslela si, že ví, co je pro její dceru nejlepší, ale nevěděla to. Jak by mohla, když byla každá úplně jiná?

Prudence si představila sama sebe jako loutku. Pokud matka chtěla, aby tancovala, tak tancovala. Pokud přikázala, aby hrála na klavír, tak hrála. Pokud si přála, aby zpívala, tak zpívala. A pokud matka chtěla, aby dcera přestala číst knihy, očekávalo se, že tak učiní. Jelikož loutky to tak dělají. Podrobují se tomu, kdo tahá za provázky.

Ale Prudence by měla jednoho dne najít způsob, jak se osvobodit z těchto omezení. Než však ten den nadejde, nenechá sebou zcela manipulovat. Snad by mohla přemluvit paní Clamptonovou, aby vyměnila na několika knížkách obálky. Ale nejspíš ne. Nebo třeba má paní Hilliardová někde v knihovně zastrčených pár románů? Ano, to by mohlo fungovat. A v podstatě docela dobře.

Prudence by dělala jen to, co jí matka přikázala. Pomohla by sestře vybrat si nové šaty a dohlédnout na to, aby Sophia byla nejzářivější ženou na oné taneční zábavě. A až se na ni budou upírat všechny zraky, nikdo si nevšimne toho, že se mladší Giffordova dcera odplížila do knihovny.

Koneckonců jak lépe by se mohla přizpůsobit.

2. kapitola

Bylo teplé, příjemné odpoledne, obloha bez mráčku a lehký vánek roznášel ve vzduchu příjemné vůně. V jižním Oxfordshiru nebylo moc odpolední takových jako toto, dokonce ani v létě, takže Prudence se naučila užít si je, kdykoli se nějaké takové objevilo.

Prosily se sestrou matku, aby směly jít do města pěšky, až jim to nakonec povolila, pokud si s sebou vezmou komornou. Ruth se tedy vydala s nimi, ale nechávala děvčatům trochu soukromí – i když ho nijak moc nepotřebovaly. Od té doby, kdy Sophia loni onemocněla, stáhla se do sebe a zdálo se, že nemá co říct. Prudence to nevadilo, protože jí to umožňovalo vymýšlet příběhy, ale teď se podívala na sestru a uvědomila si, jak se vzdálily jedna druhé a jak jí chybí přátelství, které spolu předtím sdílely.

Sophia už vůbec nevypadala nemocně. Možná bylo načase přestat se k ní tak chovat.

Jak kráčely po silnici, objevil se vedle cesty obdivuhodný dům postavený z pískovce a Prudence nikoli poprvé uvažovala o oné stavbě. Bývalé opatství Radbourne Abbey bylo směsí palladiánského a barokního stylu. Obklopené zelenými kopci vypadalo jako královna mezi prostým lidem. Pozornost přitahovaly sloupy zdobící přední vchod a dlouhá řada oken vyvolávala vždy v Prudence touhu juknout se dovnitř. Zatím jí to nebylo umožněno. Představovala si však mramorové podlahy, vyleštěné dřevo a rozlehlé místnosti.

Toto sídlo jí sloužilo jako inspirace pro dům jejího hrdiny v příběhu, který začala psát na začátku léta – Potíže hraběte Montaguea. Scéna, na níž nyní pracovala, zahrnovala bouřlivou diskusi hrdiny s jeho rodiči. On chtěl polovinu domu zavřít a jeho rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Trvali na tom, aby…

Ne, teď o tom nebude uvažovat. Rozhodla se, že tu scénu nechá po zbytek odpoledne odpočívat, a rozhodně se tím chtěla řídit. Prudence se podívala na sestru a poté ještě jednou na Radbourne Abbey a rozvažovala o jeho obyvatelích. Neznala lorda a lady Braddenovy dobře, ale až přijde čas, aby oficiálně oznámili zasnoubení jejich syna vikomta Knavea se slečnou Sophií Giffordovou, bezpochyby se to změní.

„Jak dobře se znáš s lordem Knavem?“ zeptala se Prudence.

Zdálo se, že Sophii překvapilo, když sestra prolomila ticho, jež je dosud provázelo. Rychle to však přemohla a sledovala Prudencin pohled, jenž se stočil na onen dům. „Myslím, že stejně jako ty.“

„Já ho neznám vůbec,“ namítla Prudence. „Viděla jsem ho párkrát z dálky a zamávala jsem na něj, ale kdykoli rodiče pozvali manžele Braddenovy, aby povečeřeli v Talfordu, vždycky jsem byla poslána do učebny. Takže jsem se s ním dosud neseznámila.“

„Ne, myslím, že jsi zatím opravdu neměla tu možnost.“ Sophia vypadala pod širokou krempou plátěného čepce ztrápeně. „Není správné ani spravedlivé, že kvůli mé nemoci se pozdržel tvůj debut ve společnosti. Je mi to líto.“

„To je jedno.“ Prudence odmávla sestřinu starost stranou. Kdyby šlo všechno podle plánu, Sophia už by byla provdaná za lorda Knavea a Prudence by se připravovala na vlastní vstup do společnosti. Bohužel revmatická horečka držela Sophii na loži skoro devět měsíců. Po část z nich se dokonce nacházela v ohrožení života.

Ty měsíce byly velice těžké. Rodiče se pokusili poslat Prudence k tetě, ale ona žadonila, aby mohla zůstat. Říkala, že by nikde nemohla předstírat, že se nic neděje, když jde o všechno. Dalo jí to hodně přesvědčování, ale nakonec to rodiče povolili. Musela však slíbit, že se bude držet daleko od pokoje nemocné.

Ten slib dodržela. Zůstávala ve své ložnici, salonu, knihovně či chodila na dlouhé procházky, když to počasí dovolilo. Sestřina nemoc však stále nechtěla ustoupit, jeden den to bylo horší, druhý zase lepší. Měsíce neustálé starosti, nekonečného ticha a osamění způsobily, že se Prudence utíkala ke svým příběhům s větším zápalem než obvykle. Právě ony – a její návštěvy u přítelkyně Abby – se staly jediným zdrojem okamžiků úlevy, kdy se neklepala strachem, že přijde o sestru.

Prudence se modlila, plakala a začala psát příběh o dvou sestrách, které si byly velice blízké, dokud neštovice neukončily život jedné z nich. Proč dovolila, aby se příběh ubíral tímto směrem, netušila. Věděla pouze, že kvůli tomu prolila spoustu slz a cítila se zle – alespoň dokud nehodila druhou půli románu do ohně a nepřepsala ho tak, aby celý příběh skončil šťastně.

Naštěstí ten předělaný příběh došel naplnění. Sophia se úplně uzdravila a teď šla Prudence po boku bez jakýchkoli trvalých problémů, které může revmatická horečka způsobit. Srdce měla i nadále silné, ani klouby ji nebolely.

„Prosila jsem matku, aby dovolila, že bychom byly představeny u dvora obě, ale ona o tom nechce ani uvažovat,“ pokračovala Sophia. „Řekla, že to nepřichází v úvahu, ale já si myslím, že se spíš bojí, že bys k sobě přitáhla veškerou pozornost. Kde bych byla, kdyby mě nezachránil lord Knave? Stala bych se neprovdanou sestrou nejžádanější debutantky v Anglii.“

Sophia se usmála, aby tím ukázala, že si dělá legraci, avšak její výraz obsahoval i prvek přesvědčení o jejích slovech.

Prudence při tom pohledu zabolelo u srdce. Byla pravda, že sestřiny zrzavé vlasy a pihy nebyly ani zdaleka módní a že nebyla tak talentovaná jako její mladší sestra, ale i tak byla Sophia krásná a uměla vystupovat jako dáma, což Prudence nejspíš v životě nezvládne. Pokud se Sophii něčeho nedostávalo, byla to sebedůvěra.

„Každý muž by byl hlupák, kdyby si tě nevšiml,“ pronesla pevně Prudence.

Sophia se zasmála. „Pokud stojíš vedle mě, tak ne. Nemohl by si pomoct, a právem. Jsi úchvatná v tom pravém smyslu slova a šíříš kolem sebe takovou sebedůvěru, že tě nemůže nikdo přehlédnout.“

„Nesmysl, Sophie,“ oponovala jí Prudence. „Netrvalo by moc dlouho, než by si takový muž uvědomil, že ty jsi drahokam a já nejsem nic než hloupá tvrdohlavá ženská. A pokud si máti opravdu myslí, že bych ti ukradla tvé ctitele, kterých určitě bude velký zástup, mohla by mě nechat toto léto doma, místo aby mi dovolila chodit do místní společnosti. Nejspíš stejně nedostanu povolení na příští týden k návštěvě taneční zábavy u paní Hilliardové, zvlášť když tam má být i lord Knave – ne že by na tom nějak záleželo, když už jsi s tím mužem prakticky zasnoubená.“

„Tak to bych neřekla,“ opáčila Sophia. „Doufám, že jednoho dne s ním budu zasnoubená, ale ještě to není jisté.“

To byly pro Prudence novinky. Co se pamatovala, častým tématem hovorů u nich v rodině bylo: Až si Sophia vezme lorda Knavea… Proč by rodiče mluvili o jejich spojení tak jistě, kdyby tomu tak nebylo? To by neudělali. Sophia se prostě jako obvykle chovala skromně.

„Určitě jenom čeká, až se spolu lépe seznámíte, než tě požádá o ruku,“ pravila Prudence.

„V to oba rodiče doufají. I já v to doufám, ale on ke mně nemá žádný závazek a nikdy se o mě moc nezajímal. Opravdu nevím, jaké jsou jeho plány v souvislosti se mnou.“

Prudence se na sestru zamračila. „Nikdy se o ničem takovém nezmínil? Víš to jistě? O čem jsi s ním mluvila?“

Sophia zamyšleně svraštila čelo a poté pokrčila rameny. „Nemůžu to říct jistě. Onemocněla jsem dřív, než jsme měli víc příležitostí se navzájem poznat. Když jsme spolu večeřeli, byli tam naši rodiče a já si nemyslím, že bych nějak moc přispívala ke konverzaci. A při těch několika příležitostech, kdy jsme spolu tancovali, si vzpomínám, že jsme mluvili pouze o počasí nebo o tom, jak příjemní jsou hostitelé. O ničem důležitém.“

O počasí? O vlídnosti hostitelky?? Prudence tomu mohla jen stěží uvěřit. Vždycky se domnívala, že ti dva se znají už od dětství, i když třeba jen málo, a že spolu celé roky udržovali alespoň nepravidelnou korespondenci. Přece se měli brát.

„Vy jste si spolu nehráli, když jste byli malí?“ zeptala se.

„Ne.“

„Nikdy jsi na něj nenarazila při vyjížďce na koni?“ Sophia zbožňovala ježdění. Kromě měsíců, které trávila na loži jako nemocná, bylo ji možné často potkat, jak se za jasného dne žene tryskem po loukách. Určitě se museli občas potkat.

„Jenom z dálky, ale nikdy jsem se k němu nepřiblížila, ani on ke mně.“

Prudence se zastavila a vzala sestru za paži, aby ji také zarazila. „Chceš tím říct, že máš v plánu provdat se za muže, kterého sotva znáš?“

Sophia přikývla, jako by na tom nebylo nic divného.

„Proč bys s tím měla, zatraceně, souhlasit?“

Sophia vypadala zděšená sestřinou rázností, ale nevyčítala jí to. Místo toho jí nabídla vysvětlení, které znělo víc naučeně než cokoli jiného. „Lord Knave se jednoho dne stane hrabětem z Braddenu a pánem Radbourne Abbey a mnoha dalších menších panství.“

Prudence čekala, že Sophia bude pokračovat, a když se tak nestalo, pobídla ji: „A…?“

Sophia zvedla oči v sloup, jako by to znamenalo, že její důvody jsou přece zřejmé. „A když si ho vezmu, stanu se bohatou hraběnkou. A on si naopak zase vezme dědičku Talford Hall. Jakmile se dostanu k tomu dědictví a ty dva majetky se spojí, stanou se z nás největší majitelé půdy v hrabství.“

Prudence vytřeštila údivem oči. Všechny ty hovory o manželství po celá ta léta nebyly ničím jiným než obchodním uspořádáním? Co kdyby se ti dva nesnášeli? Co kdyby se ukázalo, že je tyran nebo sukničkář nebo prevít? Co kdyby byl mužem, kterého by sestra nemohla nikdy milovat, ani by se jí nelíbil?

„To nemůžeš myslet vážně,“ zašeptala Prudence.

„Ale ano. Proč bych si ho jinak brala, když ne proto, že se jednoho dne stanu hraběnkou?“

Prudence se nedostávalo slov. Zírala beze slova na sestru, přestože se to neshodovalo s chováním skutečné dámy. „Co když ho nebudeš moct milovat?“ zvolala.

„Vím určitě, že se mi podaří najít něco, co na něm budu milovat, i kdyby to byl jenom jeho dům, titul, bohatství či jeho osoba. Je docela hezký, víš?“

To Prudence nijak neuklidnilo. Možná četla příliš mnoho románů nebo sama vymyslela příliš mnoho příběhů, ale zoufale toužila pocítit euforii z lásky – z takové lásky, vedle níž byly tituly, bohatství i vznešená sídla nedůležité, i když Prudence by si nestěžovala, kdyby se zamilovala do muže, který by to všechno měl. Ovšem nevyžadovala to. Toužila pouze po muži, kvůli němuž by se jí rozbušilo srdce, celá by se chvěla a její svět se zaplál nekonečnými možnostmi.

Jak mohla sestra uvažovat o tom, že by vstoupila do manželství kvůli něčemu nesrovnatelně menšímu?

„Považuješ mě za zcela neromantickou, že?“

Prudence nemohla předstírat, že to není pravda. „Neromantickou, beze všech vášní a šílenou.“

Sophia se zasmála. „Uvidíme, jak budu šílená, až se stanu paní sídla Radbourne Abbey a manželkou hezkého hraběte. Ty si naopak klidně můžeš vzít pana Winstona a bydlet v jeho malém domku s jedinou služebnou. Ale budeš ho ohromně milovat, takže ti nic z toho nebude vadit, že?“

Prudence se zašklebila při samotné představě, že by se provdala za onoho muže. „Pana Winstona bych nemohla milovat. Je moc vážný.“

„Škoda že tahle uvažuješ,“ zašklebila se vesele Sophia. „Myslím, že si představuje, že se do tebe zamiloval.“

„K čertu s tím,“ odsekla Prudence, ačkoli i ona si všimla, jak v poslední době vzrůstají jeho pozornosti, zvlášť na poslední taneční zábavě v sále radnice. Snažil se ji získat na tři tance, místo na dva přijatelné, a ona byla nucena předstírat, že se jí točí hlava, a požádat ho, aby jí místo toho přinesl sklenici limonády. Tvrdošíjně pak zůstával po jejím boku po zbývající dva tance, dokud si nevšimla kamarádky stojící na druhé straně sálu a neřekla mu: „Chudáček slečna Nashová je bez partnera. Řekněte mi, prosím, že ji zachráníte, pane.“

Pan Winston vyskočil, aby učinil, jak ho vybídla, a Prudence poslala kamarádce omluvný pohled, než vyhledala matku, které tvrdila, že ji bolí hlava. Odešly potom ze zábavy předčasně, a to všechno kvůli tomu zatracenému panu Winstonovi. Mohla se jenom modlit, aby nebyl pozvaný k paní Hilliardové.

Byla to jen nepatrná naděje, přesto se jí zatím přidržovala.

Protože netoužila dál rozebírat pana Winstona, řekla: „Kdybych se někdy zamilovala do muže, který by měl jenom malý domek a jednoho sloužícího, byla bych spokojenější, kdybych si vzala jeho, než kdybych se provdala za bohatého muže, jehož bych nikdy milovat nemohla.“

„A milovala bys ho i nadále, kdybys musela pomáhat s praním, vařením a spravováním prádla? Připadal by ti potom takový život romantický?“

Vůbec by nebyl romantický, pomyslela si Prudence a uvědomila si, že nejspíš mluvila trochu příliš přesvědčivě. „Já se prostě zamiluju do muže s nějakým majetkem.“

Sophia se zasmála. „Takže jsme schopné vytřídit si muže, do nichž se zamilujeme, je to tak? V tom případě já jsem si vybrala, že se zamiluju do lorda Knavea.“

Prudence potřásla hlavou a usmála se, neboť chápala svou sestru a přitom nerozuměla sama sobě. Ano, znělo to nádherně, žít v Radbourne Abbey po boku hezkého a bohatého hraběte, ale pokud se nedoberou vzájemné lásky, obdivu nebo alespoň toho, že se budou mít rádi, ten velký dům jim bude připadat spíš prázdný než luxusní, ne?

Co bylo špatného na tom, chtít milovat a být milována? Co bylo špatného na tom, číst o lásce a prožít lásku? A jestliže to bylo špatné nebo pouze směšné, proč po tom Prudence tolik touží?

3. kapitola

Během cesty kočárem k Hilliardovým se Prudence ani nepokoušela o nějaký hovor. Byla příliš zachmuřená. Když kočár odvážel jejich rodinu na ples, vzpomínala na spoustu frustrace, kterou prožila během uplynulého týdne. Každou noc naslouchala, dokud neztichly všechny zvuky v domácnosti. Teprve potom vstala z postele, zvedla uvolněné prkno v podlaze poblíž postele a vytáhla odtud kopičku papírů. Nato se vkradla zpátky do postele s tužkou v ruce, malou svíčku měla postavenou na nočním stolku.

Potom už jenom čekala.

A čekala.

A čekala.

Pro nic za nic.

Nenapadaly ji žádné zajímavé hovory, v mysli se jí nepřehrávaly žádné scénky a neobjevovaly se žádné nové postavy. Připadalo jí, že ztratila veškerou motivaci. Její příběhy byly bez života, nudné a otravné.

Prudence nakonec odhodila papíry stranou a obvinila matku z toho, že jí sebrala jediný zdroj inspirace. Kdykoli něco četla, měla hlavu plnou dialogů, strategií a zajímavých zvratů osudu. Někdy je zamítla jako směšné, jindy by je nadšeně zapsala. Ale v každém případě ji stále něco napadalo. Vždycky ji něco napadalo.

Až dosud.

„Tak jsme tady,“ vytrhla ji z myšlenek matka a Prudence si uvědomila, že dorazili k Hilliardovým.

Vyhlédla z okénka na dům, který je vítal. K okouzlujícímu sídlu z červených cihel vedlo široké schodiště s tuctem oken, v nichž svítily svíčky. Na pohled to bylo romantické místo, kde krásně oblečené dámy vystupovaly po schodech zavěšené do elegantně oblečených pánů. Prudence však v sobě nedokázala probudit nadšení. Plánovala vytratit se co nejdřív do knihovny. Chvíli jí to připadalo jako výborný nápad. Poté však došla k názoru, že matka by si nejspíš jejího zmizení všimla a šla by ji hledat. Měla by čas přečíst si jednu nebo dvě kapitoly, ale to by bylo všechno, a kdo má chuť začít číst knihu, kterou nemůže dočíst?

Ona ne. Takže se znovu musela podřídit matce tahající za provázky.

S povzdechem vystoupila z kočáru a věděla, že se uvnitř těchto zdí nic zajímavého či nového nestane. V plesovém sálu bude nesnesitelné dusno, nápoje budou vlažné a pan Winston už nejspíš číhá, aby se k ní dostal co nejdřív a požádal ji o dva, či pravděpodobně tři tance. Dokonce ani nadcházející příchod lorda Knavea v ní nevyvolal zájem. Podle sestřina popisu to vypadalo, že by si docela rozuměl s panem Winstonem.

Prudence mohla sice předstírat bolest hlavy a vůbec nejet, ale matka by takovou věc nejspíš nedovolila. Přesně jak se strachovala, jakmile vešli do sálu, pan Winston ji požádal o první tanec. Přikývla a vymáčkla ze sebe jakýs takýs úsměv, zatímco duševně se připravovala na bezpochyby nejdelší večer v životě. Londýn by určitě byl víc vzrušující než tohle. Musel být.

„Slečno Prudence, nikdy neuhodnete, co jsem dnes ráno našel v pšeničném poli. Dýni. Dovedete si to představit?“

Ano, dovedla si to představit. Zvlášť když loni na podzim sklízel na tom poli dýně. Když spolu minule mluvili, detailně jí popsal, jak střídá na polích různé plodiny. Předstírala zájem a zamumlala několik rozumných odpovědí, neboť věděla, že on si nepřeje – ani neočekává – rozumnou diskusi.

Poslouchala ho i nadále na půl ucha, zatímco hudba hrála a hrála. Přála si, aby mohla alespoň vymýšlet nějaký dobrodružný příběh, který by jí pomohl překonat dobu, než tanec skončí, ale jediné, co si dokázala představit, byl obrázek služky vytrhávající dýně z pšenice.

Nevýrazné, bezbarvé, bez představivosti.

Když tanec konečně skončil, pan Winston si položil její ruku na svou paži a vedl ji zpět k matce. „Vypadáte dnes večer dobře, slečno Prudence. Vaše šaty mají barvu mého pšeničného pole za časného rána. Řekněte mi, prosím, že mi prokážete tu čest a zatančíte si se mnou hlavní tanec?“

Prudence se pokusila skrýt své zděšení. Hlavní tanec? Cožpak ten chlap nevidí, že by se k sobě nikdy nehodili? Možná by na to přišel, kdyby si dal tu práci, aby zjistil její záliby, on však mluvil pouze o svých plodinách a zdraví svého dobytka, a přestože Prudence úplně neodmítala hovor o takových věcech, on se nikdy nezeptal na její názor. Prostě ji jen informoval, zatímco ona poslouchala, přikyvovala a říkala: „Aha.“ Kdyby se pokusila odvést konverzaci jiným směrem a komentovala politiku, knihy nebo poslední drby, on by ji stejně znovu zavedl na svou farmu.

A teď chtěl pokračovat tím, že by ji o tom informoval i během hlavního tance. Co víc by jí o tom mohl ještě říct? Nepřála se to dozvědět.

Než mu mohla odpovědět, zavěsila se do ní z druhé strany její přítelkyně Abigail Nashová. „Odpusťte, pane Winstone, ale musím si s přítelkyní promluvit o něčem nesmírně důležitém.“

„Nemám co vám odpouštět,“ pronesl galantně pan Winston a sklonil se nad Prudencinou rukou v rukavičce, než ji opustil.

Prudence vrhla na přítelkyni vděčný úsměv. Abby se svou vysokou, krásnou, štíhlou postavou a zlatými vlasy nikdy nevypadala víc jako anděl. „Jsi celá zlatá, Abby, ačkoli já si to ani nezasluhuju po tom, jak jsem ho na tebe poslala při minulém plesu.“

„Jestli si myslíš, že jsem to udělala kvůli tobě, tak se mýlíš,“ odtušila Abby. „Já jsem tím sledovala vlastní zájmy. Přiznej se, že jsi mu chtěla navrhnout, aby mě vyhledal, aby ses ho zbavila.“

Prudence zavrtěla hlavou. „Už bych ti to nikdy neudělala. Chystala jsem se mu navrhnout, aby k hlavnímu tanci vyzval místo mě slečnu Stevensonovou. Nemyslíš, že by z těch dvou byl výborný pár? Ona mluví nerada, a on mluvení zbožňuje.“

„Ano, ale má ona v oblibě poslouchat monolog o posledních metodách orby?“ uvažovala Abby.

„Můžu říct s určitostí, že jsem nikdy nebyla schopná dostat z ní víc než dvě slova. Měla jsi v tom větší štěstí?“

„Ne, vypadá v každé situaci tak nervózně. Jednou nebo dvakrát jsem si zkusila s ní povídat a myslela jsem, že jí dělám laskavost, ale ona to nejspíš za nic takového nepovažovala. Domnívám se, že upřednostňuje samotu.“

Prudence chvíli měřila onu dívku očima a uvažovala, jestli je tomu opravdu tak. Mohl si někdo přát, aby zůstal zapomenut v koutě, aniž by mu nějací přátelé či tanečníci pomohli překonat dlouhé hodiny taneční zábavy? Možná by Prudence mohla vyvinout trochu úsilí, aby se s ní seznámila. Alespoň by mohla zjistit, jestli má slečna Stevensonová zájem o farmaření a dobytek.

„Přišel s tebou dnes večer otec?“ zeptala se Prudence a rychle se rozhlédla po plesovém sálu.

„Bohužel ne. Už zase odjel za obchodem. Doprovodila mě prateta Josephine.“

„Ach, a kde je teď?“

„Bezpochyby u jednoho z karetních stolů.“ Abby se k ní naklonila a ztišila hlas. „Nedívej se, ale pan Winston nepřestává hledět tvým směrem. Myslím si, že čeká na to, aby sem vtrhl v okamžiku, kdy náš důležitý hovor skončí.“ Prudence mávala vějířem před obličejem, aby trochu zchladila vzrůstající rozčarování. Neměla v úmyslu být nelaskavá k nikomu tak neškodnému, jako byl pan Winston, ale jestli jí brzy nepřestane projevovat vzrůstající zájem, nebude mít na výběr.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Snoubenec mé sestry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.