Peter Hook

Unknown pleasures ¦ Pohled do nitra Joy Division

Z anglického originálu Unknown Pleasures: Inside Joy Division

vydaného nakladatelství Simon & Schuster v Londýně v roce 2012

přeložil Milan Janeček

Redakce Patrik Linhart

Odpovědný redaktor Michal Hrubý

Vydalo nakladatelství Volvox Globator, Štítného 17, Praha 3 – Žižkov,

jako svou 1141. publikaci

Vydání první

Praha 2019

Adresa knihkupectví: Volvox Globator, Štítného 16, Praha 3 – Žižkov, 130 00

copyright © Peter Hook, 2012

translation © Milan Janeček, 2019

ISBN 978-80-7511-498-3

S láskou věnováno mé matce Irene a její sestře Jean

Tahle kniha je pravda, celá pravda a nic než pravda...
tak, jak si ji pamatuju!

Peter Hook, 2012.

Úvod

Život je zvláštní. Když píšu, normálně si k tomu nezvu nikoho dalšího. Každý si tutéž situaci pamatuje úplně jinak. Rozpory vás pak jen zmatou a všechno zkazí, začnete pochybovat o sobě i o tom, co se stalo. Dokázal jsem si to tím, že jsem nechal jednoho dobrýho kamaráda přečíst, co jsem napsal. Zareagoval dokonalou hláškou: „A jaký to má vlastně smysl?“

Odpovědi mi prosím posílejte poštou.

Hooky

Prolog (Leden 1978)

První kšeft s Joy Division končí rvačkou. Typický.

Vlastně to nebyl náš první kšeft. Předtím jsme se jmenovali Warsaw, ale z důvodů, které vysvětlím později, jsme pod názvem Warsaw nemohli pokračovat, a museli jsme si vymyslet nový jméno. Jedno z navrhovaných jmen bylo třeba Boys in Bondage a málem jsme se jmenovali Slaves of Venus, což jenom ukazuje, jak jsme byli zoufalí.

Byl to Ian, kdo navrhl Joy Division. Našel to v knížce, kterou právě četl – Dům panenek od autora Ka-tzetnik 135633. Pak nám ji všem půjčil k přečtení. Joy Divisions, neboli Divize radosti, byly v tý knize skupiny židovských žen, který drželi v koncentračních táborech pro sexuální potěšení nacistických vojáků. Utlačovaní, nikoli utlačovatelé. Takovým punkovým způsobem, ve stylu No Future, to bylo přesně to, co jsme tím jménem chtěli říct. Trochu jako Slaves of Venus, ale ne tak pitomý.

Tak bylo rozhodnuto: jsme Joy Division. To jsme vůbec netušili, do čeho jsme se to pustili, neboť nám lidi celou řadu let pokládali tutéž otázku: „Vy jste fašisti?“

„Ne, nejsme žádný zasraný fašisti. Jsme ze Salfordu.“

Každopádně jsme měli koncert v Pips Discotheque (dříve Nice ‘N’ Easy) na Fennel Street v Manchesteru. Byl to náš první oficiální koncert coby Joy Division, i když byl inzerován ještě pod jménem Warsaw (změna jména přišla během Vánoc) a my byli s příchodem večera pěkně nažhavení – zvláště já, protože jsem byl ten den venku a koupil jsem si úplně novou kytaru.

Z tý starý jsem byl od natáčení našeho EP An Ideal for Living dost paranoidní. Barney mi tvrdil, že je rozladěná mezi F a G. Nevěděl jsem, co to znamená, ale znělo to vážně. Tak jsem si našetřil na novou, což byla Hondo II, kopie Rickenbacker Stereo (ukecal jsem prodavače z 99 liber na 95), a ten den měla svůj debut. Ale nejen to, pozval jsem na náš koncert spoustu kamarádů – Salfordskou partu, jak jsme jim říkali: Alexe Parkera s bratrem Ianem, Twinnyho a všechny z Flemish Weaver, což bylo předměstí Salfordu a moje rodiště.

Před začátkem koncertu poslouchal Ian Curtis Trans-Europe Express od Kraftwerk, který lezlo ze zvukový aparatury. Tuhle desku miloval. Musel ji vnutit DJovi, aby ji pustil jako naše intro. Nejsem si jistý, zda se chtěl na pódium dostat z tanečního parketu, nebo co vlastně zamýšlel. Ale byl na parketu a kopal do rozbitých sklenic, zatímco hrálo Trans-Europe Express. Napůl kopal do těch sklenic a napůl zároveň tančil.

Už jsme věděli, že je Ian cílevědomý, a poslední dobou jsme taky zjistili, jak umí být občas náladový. Dalo by se říct, že právě procházel fází vzpurnosti. Byla to samozřejmě taková frontmanská póza, ale částečně za tím byla i jeho fascinace Iggy Popem, a v neposlední řadě i frustrace – frustrace, že jsme se nemohli nikam dostat, že ostatní manchesterský kapely na tom byly líp než my, že měly víc koncertů než my. The Drones vydali desku. The Fall, The Panik a Slaughter & the Dogs měli venku singly a jejich nahrávky neměly tak zahuhlaný a mizerný zvuk jako ty naše. A k dovršení všeho jsme byli v klubu, měli jsme odehrát první koncert jako Joy Division, a přitom dorazilo jen asi třicet lidí, dvacet z nich byli moji kámoši.

Všechno to doléhalo i na nás ostatní – na mě, Steva a Bernarda, ale Ian s tím měl větší problém než my. Pravděpodobně proto, že zatímco my ostatní jsme bydleli u rodičů, on byl ženatý. Kapela tak pro něho nejspíš byla víc součástí reálnýho života, něco, co nějakým způsobem musel rozpohybovat.

Ale možná jen melu úplný hovna. Možná, že Ian kopal do těch sklenic jen proto, že byl ožralej a taky se tak cítil. Ne že by na tom vůbec záleželo: vyhazovačovi bylo jedno, jestli si Ian vybíjí svý frustrace, vytváří auru umělce nebo co. Viděl jen pitomce, který rozkopává rozbitý sklo. Přiřítil se, popadl ho za zátylek, odtáhl ke dveřím a vyhodil ven.

Paráda. Někdo nám to přišel oznámit. Takže místo toho, abychom šli na pódium, museli jsme my tři jít ke dveřím a prosit vyhazovače, aby Iana pustil zpátky.

On na to odpověděl: „Nasrat, je to idiot, kterej tady kope do rozbitýho skla…“ A my na to: „Jasně, ale ten idiot je náš zpěvák, kámo – je to zpěvák naší kapely – musíš ho pustit zpátky. No tak, kámo…“

Nakonec, po dlouhém uprošování, vyhazovač povolil a pustil Iana zpátky. Konečně jsme se dostali na pódium, asi o dvacet minut později, podívali se do davu – pokud se to tak dá nazvat – a tam byli úplně vepředu všichni moji kámoši a pokřikovali na mě: „Čááááu, Hoooky. Jak to de, Hooky?“ Culili se na mě a zdvihali palce. Pomyslel jsem si, že je fajn, že se ukázali, ale ty úsměvy a palce si mohli odpustit. My v Joy Division jsme byli velice vážní. Spíš jsme preferovali mračení se.

Mezitím mi Barney dával kapky: „Ti tvoji kámoši by se mohli trochu chovat.“ A Ian, ten drzej hajzl, mu přitakával.

Pak Ian ohlásil: „Tak jsme tady. My jsme Joy Division a tohle je … Exercise One.“ A já zaujal pózu se svou skvělou novou kytarou Hondo II a praštil jsem do první noty první písničky, což bylo E.

Akorát že místo první noty z Exercise One se ozvalo jen hlasitý boing a všichni se otočili na mě.

Do hajzlu! Struna vyskočila z kytary. Zasunul jsem ji zpátky přes nultý pražec, až zapadla do otvoru a praštil do ní znovu.

Boing.

Znovu vyskočila.

Kurva, kurva, kurva drát!

Bylo to nějaká chyba na kytaře, vážně. Musel jsem ji při hře přidržovat palcem a prstem. Když už jsem začal chytat ten grif, podíval jsem se do publika a viděl Alexe Parkera, což byl můj velmi dobrý kamarád, jak se najednou začal prát se svým bráchou Ianem.

Jen klídek, pomyslel jsem si, ostatní je srovnaj. Jasně, hromada lidí z Flemish Weaver se přihnala, aby je od sebe roztrhla. Ale padlo několik dalších ran, kdosi šel k zemi, a místo aby rvačka skončila, nabývala na objemu a postupně eskalovala tak, že se prali všichni moji kamarádi, zkrátka obrovská změť pěstí. Převalovali se před námi tam a zpátky jako obří koule, zatímco my jsme stále hráli. Můj Bože! Zbytek kapely se koukal na ně a potom na mě, a jak se před námi valila ta velká koule rváčů, probodávali mě pohledem Samozřejmě, že ten vyhazovač, co předtím vyhodil Iana, nebyl nikde k nalezení. Rvačka tak byla ponechána svýmu osudu a my jsme prostě hráli. Ztuhlí jak vemena, ale hráli jsme dál.

Jenže pak to vyvrcholilo. Zbytek publika se vyrojil dopředu, vrhli se na moje kámoše a začali je mlátit. Což mě samozřejmě vytočilo. Takže jsem tyhle vetřelce začal z pódia kopat do hlav.

„Co kopeš mýho kámoše, ty zmrde!“

„Hele, vykašlete se na to.“

„Zasraný liverpudliáni!“

A tak jsem je tam kopal do hlav, snažil se hrát Exercise One a ještě jsem musel držet strunu. Zbytek kapely byl nasranej, že jsem přitáhl svoje kámoše. Do prdele!

Nakonec se objevil vyhazovač. Měl sebou pár kámošů a začali rozbíjet hlavy. Nejdřív vykopali ty z Flemish Weaver a pak ty z Liverpoolu. A tak jsme dohrávali svůj koncert pro prázdný sál, já se svojí strunou a Ian, Barney a Steve, který se na mě dívali, jako by mě chtěli zaškrtit. Bylo to příšerný, absolutně, kurevsky hrozný. Byl to první koncert jako Joy Division a my pak neměli další celý dva měsíce, což nám připadalo jako fakt hodně dlouho. Jak říkám, rozhodně ta nejhorší věc na světě.

Co jsme ale tehdy mohli tušit, že jo?!

1

Vhled

Tohle jsme měli celých sedmnáct dní: kuře a hranolky

Narodil jsem se někdy ve čtyři odpoledne v nemocnici Hope v Salfordu, 13. února 1956 – a ne, nebyl to pátek třináctýho, bylo to pondělí.

Matka: Irene Actonová. Byla tvrdohlavá, zarputilá a měla železnou vůli. Jinými slovy typická matka ze severní Anglie. Otec: John (Jack) Woodhead. Pracoval jako řidič pro sklárny Frederick Hampson v Salfordu. Jejich sídlo zůstalo jako jedno z mála stát, když se městská rada v sedmdesátých letech rozhodla Salford srovnat se zemí a vybudovat jej úplně od píky. Pořád kolem něj jezdím.

Moje první vzpomínka je, jak sedím v kočárku na mole v Blackpoolu a někdo mě krmí hranolky. Nejspíš to byla teta Jean. Nedlouho poté se moji rodiče rozešli a zažádali o rozvod. Jako důvod byla uvedena krutost vůči podavateli – mojí matce. Samozřejmě ji mlátil. Byl to tehdy takový salfordský zvyk, že se chlap nalil a pak zmlátil manželku. Ale poslední kapkou bylo to, že si našel jinou. Matka ho za to nenáviděla. Nenáviděla ho až do svý smrti. A i když pak potkala Billa, vzala si ho a byli spolu dalších čtyřicet let – čtyřicet let – stejně mýho otce nenáviděla, dokonce i po jeho smrti. Nechtěla o něm ani slyšet. Taková to byla žena.

Potom, co se rozešli, šli jsme já, matka a můj mladší brácha Chris, bydlet k babičce. Jakmile matka splatila koberec do naší haly ve starém domě, protože nevěřila, že by to zaplatil Jack (nechtěla, aby si naši věřitelé mysleli, že je nespolehlivá – bylo to velice hrdá žena), žili jsme nějakou dobu docela normálním životem dělnický rozvedený rodiny – dva pokoje v patře, dva v přízemí, venkovní záchod a díra na uhlí. Žili jsme v Jane Street v Langworthy v nádhernym, starym a špinavym Salfordu. Když jsem o mnoho let později viděl film Control, ani jsem si nevšiml, že je černobílý, protože přesně takhle vypadalo moje dětství: temný, hnědý a se smogem barvy vlhký krabice. A takhle tehdy vypadal celý Manchester.

Jako děti jsme neměly jiný povyražení, než se potulovat po okolí, kopat do plechovky nebo strkat špejle od lízátka do horkýho asfaltu. Naším hřištěm byl celý Salford. Ráno nás pustili ven a doma jsme měli být na čaj. Pamatuju se, že jsem se párkrát ztratil a domů mě dovedli policajti. Poprvý jsme dostali nějaký dárky – bylo to na Vánoce –, když se k nám připojil Bill. To mi bylo nějakých pět. Dvořil se naší mámě, takže mě a Chrise zahrnoval dárky. Pamatuji se, jak jsem ráno o Vánocích přišel a byly tam dárky, nic takovýho jsem do tý doby neviděl. Mě i bráchovi koupil šlapací auto a k tomu ještě spoustu dalších věcí. O těchto Vánocích nás zkazil až do morku kostí – poprvý a naposledy. Pak už jsme zase dostávali jen pomeranče a ořechy.

Bill se jmenoval Ernest William Hook. Myslel jsem si, že byl svobodný, když potkal naši mámu, ale o mnoho let později jsem se dozvěděl, že už předtím byl ženatý a měl dvě dcery. Zjistil jsem to jednou odpoledne po zápase – hráli samozřejmě United. Vždycky jsem si koupil program a vzal si jej k Billovu otci, dědovi Hookovi. Byl to takový starší, ale super chlápek, který míval na salfordským tržišti se svou ženou stánek s oblečením z druhý ruky. Po její smrti žil na předměstí. Na poličce měl fotku se dvěma dívkami. Nevinně jsem se ho zeptal...

„Kdo to je, dědo?“

„Druhá rodina tvýho táty,“ odpověděl. Ještě dnes mi přijde divný, že se o nich u nás nemluvilo.

Na začátku, když si Bill namlouval naší mámu, tak se k nám choval opravdu pěkně. S bráchou jsme mu jedno odpoledne nalili šálek čaje do nádrže na benzín (nejspíš jsme na něho žárlili, protože jsme byli zvyklí mít mámu pro sebe) a on nám nedal ani výprask! Jenom nám vynadal. Ale během let nám začalo dávat smysl, proč má někde skrytou/ignorovanou rodinu, protože s ním začalo být docela trápení. Občas dokázal být pořádný pitomec, zvlášť o Vánocích. Měl jednu průpovídku: „Pokud mám problém já, máme problém všichni.“ A myslel to vážně. Sám to dnes používám, abych naštval svoje děti.

Jednou z jeho mála výhod byly peníze. Byl velice schopný opravář. Znáte ty přístroje na vyfukování skla, na kterých se vyrábějí sklenice a zavařovačky a podobně? Jeho práce bylo je opravovat a cestoval kvůli tomu po celým světě: Singapur, Indie, Karibik – byl to zkušený cestovatel a jediný člověk v naší ulici, který měl auto – Riley RMB, 2,5 litrový čtyřdveřák, do kterýho jsme nalili ten čaj. Taky nám koupil televizi, která byla – opět – jediná v naší ulici. Lidi u nás stáli frontu, aby se na ni mohli podívat, a my byli najednou populární. To je další z mých raných vzpomínek: já a Chris se plížíme, poté, co jsme byli uloženi do postelí, na vrchol schodiště a posloucháme Coronation Street.

Nastoupil jsem do školy Stowell Memorial a miloval to tam. Byl jsem šťastný. Máma a Bill se vzali – ten den jsme zůstali s babičkou doma – a krátce potom nám bylo oznámeno, že Billovi nabídli novou práci. A tak jsme se stěhovali. Firma se jmenovala Jamaica Glassworks a přesně tam jsme zamířili: stěhovali jsme se na Jamajku.

To bylo v roce 1962. Bill odcestoval napřed a o pár dnů později jsme jeli já, máma a Chris a všechny naše světský propriety do Southamptonu. Já k sobě tiskl pytlík s vojáčky. V přístavu nás přivítala obrovská bouře a kvůli špatnýmu počasí nám museli spustit provaz do člunu a vytáhnout nás na něm. Byli jsme úplně ztuhlí strachy z obřích vln, hluku motorů a z námořníků, který na nás křičeli, jak nás tahali na palubu lodi. Když přišla řada na mě, plastový pytlík se roztrhl a moji vojáčci se vysypali do rozbouřenýho moře. V ruce mi zůstal jen ten rozedraný pytlík.

A pak ta samotná plavba. Můj Bože!

Měli byste vědět, že moje matka je ten nejkonzervativnější strávník, jakýho si dokážete představit. Sotva dokázala pozřít něco, co pocházelo jižně od Salfordu. Takže když jsme skončili na italským zaoceánským parníku, který směřoval na Jamajku, byla úplně vyděšená, protože tam měli jen jednu věc, kterou mohla pozřít. Což znamenalo, že měli jen jednu věc, kterou jsme mohli jíst já a brácha: kuře a hranolky. Sranda je, že tohle jídlo pořád miluju – suchý, s trochou soli a spoustou pepře –, ačkoli Bůh ví proč, protože si vždycky vzpomenu na naši plavbu. A tohle jsme měli celých sedmnáct dní: kuře a hranolky. Při dětský večeři jsme sledovaly, jak na palubě dělají ledový sochy a jak připravují obrovský zákusky pro pozdější posezení dospělých. Máma nám tvrdila, že si nesmíme žádný zákusek dát, protože jsou špinavý.

Chrisovi tehdy byly tři. Byl to křikloun, žádný spáč, a mám pocit, že prokřičel celou cestu do Západní Indie. Byli jsme kvůli tomu značně neoblíbení – zvláště během odpoledne, kdy si chtěl každý zdřímnout na palubě. Vrcholem všeho bylo, že jsme všichni trpěli mořskou nemocí a sotva jsme vycházeli z kajuty – kromě jedný památný výjimky, kdy jsem běžel chodbou, upadl a rozbil si nos. Krev stříkala všude kolem. Na druhou stranu jsme měli zastávky na několika úžasných místech – v Bilbau, na Madeiře, na Kanárských ostrovech a na Trinidadu. Ale stejně jsme nikde nejedli a vždycky si došli zpět na palubu a dali si prověřený kuře a hranolky. Cesta se zdála být nekonečná, ale – kromě toho, že při kotvení Chris málem spadl přes palubu, protože na molu viděl Billa – jsme dorazili živi a zdrávi.

Na Jamajce nás ubytovali v pronajatým, samostatně stojícím bungalovu, který měl tři ložnice a záchod uvnitř domu – to bylo první místo, kde jsem do tý doby žil, který mělo záchod uvnitř. A všechny podlahy byly z mramoru. Jednoho dne k našim dveřím přišli dva černoši a ptali se, zda mohou sesbírat mízu z našich lagenárií, a na oplátku že nám vyrobí maracas. Ty správný maracas se vyrábí právě z plodů lagenárií – vydlabe se vnitřek, dovnitř se dají nějaký kameny a je to. Máma jim odpověděla: „Jasně, proč ne.“ Tihle chlápci nařízli kůru, shodili všechny plody a udělali dva páry maracas – pro mě a pro bráchu – a byli fuč.

A pak se rozpoutalo peklo. Ten strom musel být plný pavouků a tu noc vzali náš dům útokem. Byly jich určitě stovky. Byli obrovští a určitě jedovatí. Rozhodně žrali lidi. Bill pobíhal kolem dokola a pobíjel je, zatímco já, máma a Chris jsme stáli na stole a křičeli. Pak jsme si probili cestu do ložnice, v níž Bill zabíjel botou všechny pavouky, který se k nám snažili dostat pode dveřmi, a my tam stáli a kvíleli. Nedělám si srandu! Bylo to jako v hororu. Jen si na to vzpomenu a naskočí mi husí kůže. Doteď nenávidím pavouky. Pevnost Boyard pro mě rozhodně není (i když mi loni nabídli účinkování).

Nedlouho potom jsme se přestěhovali na Phoenix Avenue 31 v Kingstonu, což byl taky samostatně stojící bungalov s fantastickými, nádhernými pozemky, na kterých rostly ananasy. I tenhle bungalov měl záchod uvnitř, ještě krásnější mramorový podlahy, a dokonce i služebnictvo. Poslali nás do soukromý školy Surbiton Preparatory, která byla děsivá. Učitelé na nás křičeli a museli jsme se učit psát a hláskovat, což se v Salfordu, když vám bylo šest, nedělalo. Ale brzy jsme si zvykli, výhodnou navíc bylo, že odpoledne bylo na učení příliš horko, a tak jsme končili o půl třetí. Celkově vzato to mohly být idylický časy, až na to, že se to tehdy začalo trochu srát: za prvý mezi mámou a Billem a za druhý na Jamajce, kdy místní začínali mít dost toho, že všechny obchody jsou v rukou bílých a Číňanů, a začali je vyhazovat – obchody brali útokem, vyhodili majitele a obsadili to tam. V tu samou dobu přepadli a vykradli spoustu domů, lidi byli okrádáni na ulici a v Kingstonu, nedaleko od místa, kde jsme bydleli, vypukly nepokoje. Ve vzduchu viselo nebezpečí. Na ulici jste mohli vidět policajty, jak se snaží vymlátit ze zlodějů duši. Pronásledovali je, a když je chytli, sedli si na ně a pažbami pistolí jim dávali strašnej kouř.

Bill přestal chodit domů. Spoustu času trávil popíjením v klubu ve sklárně, kam po směně chodil. K nám se choval jako kunda, ale s každým jiným byl ten nejlepší kamarád. A byl jedním z mála bělochů, který se v práci přátelili s černými. Nejdřív šel popíjet s bílými, a pak pokračoval s černými. Hádám, že proto byl náš dům jediný v ulici, který nikdy nevykradli. V noci máma seděla na verandě s bednou piva Red Stripe a čekala, až Bill přijde domů. Byla stále opilejší a naštvanější, a když konečně přijel domů, křičeli na sebe. S bráchou jsme se obvykle krčili za gaučem a já si přál, aby Bill chcípl. Oni se mezitím honili po domě, řvali na sebe a všechno rozbíjeli na cimprcampr. Potom ji začal bít, načež ona na něho zaútočila vysokým podpatkem a rozhodně mu vrátila všechno, co dostala. Když skončili, náš dům vypadal jako po bombovém útoku. Druhý den ráno to dala služka zase do pořádku a všechno bylo krásně uklizený a připravený pro další hádku.

Nic nemůže být dokonalý. To, že se máma s Billem mydlili, byla docela malá cena za to, že jsme tu měli fantastický počasí, luxusní dům, auto a peníze. Navíc máma pracovala pro Jamajský úřad pro turismus, takže jsme dostávali volný vstupenky do všech resortů a mohli se poflakovat po sportovních klubech. Pamatujete si, jak jsem říkal, že život v Salfordu byl černobílý? Tak na Jamajce byl rozhodně barevný.

Takže, co jsme udělali? Vrátili jsme se do Salfordu.

Mámě se stýskalo. To byl ten problém. Nesnášela místní jídlo a chyběly jí matka a sestra. A proto, když mělo dojít k prodloužení Billovy smlouvy, přesvědčila ho, abychom se odstěhovali zpět do Salfordu, což se určitě stalo předmětem mnoha velkých hádek, protože on chtěl samozřejmě zůstat na Jamajce. Taky se něco proslýchalo o nějaký Američance. Vzpomínám si, jak mě jednou v noci opilá máma strčila do našeho modrýho Fordu Prefect a vyrazila je oba zabít s kuchyňským nožem v ruce. Problém byl, že neuměla řídit – a navíc, nevím, jestli jste někdy zkoušeli naučit řídit s kuchyňským nožem v jedný ruce a cigaretou ve druhý, ale je to docela těžký. Přískoky jsme projeli několik křižovatek, pak si to máma naštěstí rozmyslela a přískoky jsme se zase dostali domů. Ještě teď se divím, proč s sebou nikdy nebrala Chrise. Měl štěstí, parchant.

Když přišlo na stěhování, prosadila si svou (a protože znám svou mámu, je mi jasný, že vůbec nebylo pochyb o výsledku) a Bill se podvolil. Nejspíš si myslel, že stejně snadno najde dobrou práci v Manchesteru. V okolí byla spousta skláren a stejně měli ušetřeno dost díky práci na Jamajce, takže jsme na tom byli finančně docela dobře.

Tedy byli bychom, nebýt toho, že v den, kdy jsme měli letět domů (poprvý jsem měl letět letadlem), nás navštívili dva policajti a inspektor z berňáku, který tvrdili, že Bill nezaplatil daně. Věděli, že má u sebe peníze, protože si je vybral z banky, aby se s nimi vrátil, a nechtěli nás nechat odletět, dokud jim nezaplatí. Tihle chlápci z něho nakonec vymáčkli úplně všechny úspory a domů jsme se vrátili bez peněz.

To bylo v létě 1966. Bylo mi deset. Všichni kolem šíleli, protože Anglie vyhrála mistrovství světa ve fotbale, a my jsme vrátili z Jamajky, z našeho luxusního domu s mramorovými podlahami, záchody v bytě a služkami a nastěhovali jsme se do salfordskýho „dva v patře, dva v přízemí“ s venkovním záchodem a dost nešťastným otčímem, který už nikdy nesehnal práci ve sklárnách a který kvůli tomu byl, jak šla léta, stále zahořklejší.

Na chvíli jsme se nastěhovali zpátky k babičce, ale brzy jsme se přestěhovali do čtvrti Ordsall, která ležela jen o kousek dál, do Rothwell Street 32, hned vedle vchodu do parku. Zaplatili jsme za to kolem 300 liber. Nastoupil jsem na základku Regent Road, smíšený školy, kde moje teta Jean pracovala v jídelně. To bylo super nejen proto, že jsem dostával tuny pudinku, ale i proto, že jako navrátilec z Jamajky jsem byl něco jako outsider a potřeboval jsem všechny spojence, který byli po ruce. Na Jamajce byly děti daleko přede mnou a já je musel dohonit. Což znamenalo, že jsem byl o míle napřed proti dětem ze Salfordu. Teď jsem sklízel úspěchy díky svýmu rukopisu. To bylo super a v tomhle jsem mohl být v klidu. V Regent Road jsem se měl docela dobře. Zase jsem měl k dispozici celý Salford a kromě pár narážek na můj velký nos a odzbrojující stydlivost, když došlo na děvčata, jsem si to užíval.

Jsem si jistý, že to byl důvod, proč jsem udělal závěrečný zkoušky – ve srovnání s ostatními jsem měl dost dobrý vzdělání a v tý době jste museli být hodně chytří, abyste se dostali na gymnázium. Tehdy to chodilo tak, že když jste neudělali závěrečný zkoušky, pokračovali jste na druhý stupeň, kam se dostali ti nejtupější, nebo na technický obor, pokud jste byli někde ve středu. A když jste byli chytří, tak jste šli na gymnázium. Kdybych neměl tu zmiňovanou výhodu, nikdy bych se na tak dobrou školu nedostal.

Šel jsem na Salfordský gymnázium. Tam jsem potkal Barneyho Dickina (ze kterýho se stal Sumner). Nakonec jsme spolu dali dohromady Joy Division, a potom i New Order. Jamajce tak můžu poděkovat za celoživotní lásku ke kuřeti s hranolky a celoživotní strach z pavouků – ale s komickou nadsázkou i za svou hudební kariéru. Jak moc jiná by byla, kdybych tam zůstal? Nosil bych dredy a hrál reggae?

Kluka ze Salfordu dostaneš, ale Salford z kluka nikdy

Barneyho jsem potkal v prváku na salfordským gymnáziu. I dnes ho ještě žere, když mu občas řeknu Barney.

„Seš jedinej člověk na celym posranym světě, kterej mi řiká Barney. Všichni ostatní mi řikaj Bernarde,“ mektá. Ale na škole mu obvykle říkali Troska Barney – to se dokonce objevilo v jedný z prvních recenzí na Joy Division – a jeho příjmení je Dickin (zastrčený péro, pozn. překladatele), takže i kvůli tomu si z něho dělali srandu, jak si určitě dokážete představit. Po škole si je změnil na Sumner.

S Barneym jsme ale nechodili do stejný třídy. Dokonce jsme ani nebyli ve stejný budově. Já byl v Lancasteru a on v Gloucesteru, další dvě budovy se jmenovaly Warwick a York. Měli jsme spolu několik hodin, ale ne moc. Moje první vzpomínka na něho se vztahuje k okamžiku, kdy jsem stál před tělocvičnou a on se zrovna blížil, prohodil jsem: „V pohodě?“ a on na to: „V pohodě.“ A to bylo všechno, to bylo poprvý, kdy jsme spolu měli nějaký kontakt. Nic nenaznačovalo, že bychom spolu měli tak či onak strávit zbytek života a změnit svět hudby, ne jednou, ale hned dvakrát. Tehdy jsme se ani neskamarádili, to přišlo až ve třeťáku, kdy se z nás obou stali skinheadi.

A taky dvojka pěkných raubířů. Pořád v nějakým průšvihu. Nerad to přiznávám, ale byl jsem tak trochu tyran. Prostě přišel rozkaz a vy jste se ho museli držet. Myslím, že jsem nebyl ten nejhorší – a zdaleka jsem do toho nešel pokaždé – ale držel jsem s partou a tohle chování se na mě prostě přeneslo – stavovská čest, jak se říká – a  to udělalo svý. U nás všech. A navíc jsem byl zloděj. A jakej!

Tam, kde jsem žil, bylo docela normální, že se kradlo, protože jsme prakticky nic neměli. Ne, že bych se tím chtěl omlouvat. Třeba moje máma byla ten nejpoctivější člověk na světě – jednou našla na King Street desetilibrovku a dvě hodiny tam stála a čekala, zda se pro ni někdo nevrátí. A rozhodně nehodlám tvrdit, že jsem začal krást, protože jsem měl od rodičů málo lásky. To tehdy neměl nikdo. Ale tak to bylo. Byl jsem jedním z nich. Zloděj.

Mnohokrát mě při tom chytili. Vždycky jsem od policajtů dostal nakládačku. Když vás tehdy přistihli při nějaký drobný krádeži v obchodě, dali vám policajti na budku – a víckrát jste to neudělali. Tedy samozřejmě udělali, ale víte, co tím myslím – nemuseli jste jít k soudu a podobný pitomosti. Policajti z vás obvykle vymlátili duši. Dnes jsou jako jehňátka, že? Škoda slov.

Pamatuju se, jak jsme se jednou vloupali do kanceláře bookmakerů, což – dřív než tuhle knihu znechuceně odhodíte – nebylo nic tak strašnýho. Rozhodně jsme tam nevpadli s brokovnicemi a punčochami přes hlavu, nikdy jsme nic takovýho neprovedli, nikdy jsme nepoužívali násilí – koneckonců, bylo nám tehdy třináct. Salford právě procházel velkou proměnou. Všechny domy se vyklízeli a v Salfordu jste našli spoustu poničených domů a nevyužitých ploch, který byly pozůstatkem válečnýho bombardování. Byla tam jedna řada prázdných domů, na jejímž konci byly bookmakerský kanceláře (nebo sázkový, chcete-li). Já a moji kámoši jsme si sehnali nářadí a prorazili jsme zeď. To nám trvalo asi týden, protože jsme odstraňovali jednu cihlu po druhý, abychom udělali dost velký otvor, kterým bychom se protáhli. Ale nevadilo nám to, protože jsme stejně neměli nic jinýho na práci. Byli jsme znudění k smrti a pro trochu vzrušení bychom udělali cokoli. Už jsme měli dost zapalování hranic a blbnutí v prázdných domech. Takže jsme strávili asi týden tím, že jsme se prokopávali zdí. Pak jsme se skrz ni protáhli – jen abychom zjistili, že ta kancelář je víceméně prázdná. O něco později jsme stáli ve dveřích dalšího obchůdku a jen jsme tak blbli, když se na nás vyřítila policie. Rozutekli jsme se a oni nás začali honit. Běžel jsem zadní uličkou a shazoval popelnice, o který vzápětí policajti zakopávali. Ale když jsem z uličky vyběhl na opačným konci, další policajt mi podrazil nohy a já se pár metrů proletěl. Sebral mě, hodil do dodávky a vymlátil ze mě duši, vzal mě na stanici a vymlátil ze mě duši podruhý. Myslím, že jsem se tehdy přiznal ke všem zločinům, který se tu noc v Salfordu odehrály. A pak jsem dostal ještě nakládačku od mámy, která musela přijít a vyzvednout mě. Au!

Vyloupili jsme sklad Canada Dry. Protáhli jsme se v noci do továrny otevřeným oknem a ztopili hromadu zboží. Druhý den jsem šel do školy s plechovkami coly a limonády a prodával jednu po pěti pencích. Pak jsem každýho zval na večeři. I obchody jsme vykrádali. Tehdy měli lidi obchody ve svým domě – vešli jste dovnitř, zacinkal zvonek a ze zadního pokoje se do obchůdku přišoural nějaký stařík nebo stařenka. A než se objevili, polovina zboží zmizela. Pak jsem to prodával ve škole. „Koláče, sušenky. Co byste chtěli? Pera? Mám v zásobě stovky per.“

A víte co? Stejně to fungovalo, když jsme měli kapelu. Jen se ukázalo, že můžete dostat kluka ze Salfordu, ale Salford z kluka nikdy, protože jsme strašně kradli, i když jsme měli Joy Division a New Order. Hráli jsme na nádherných místech, kde se v zákulisí povalovala spousta krásných věcí – a my to všechno kradli. Dnes máte kapely jako Happy Mondays nebo Oasis (když začínali), který měli pověst raubířů, jenže oni vzešli ze stejnýho prostředí jako my: zlodějíčci z dělnický třídy. Nikdy jsi nic neměl, tak sis to bral. A stejně to fungovalo s muzikou: někde si musel začít. Rozdíl byl v tom, že nikdo podobný chování nečekal od členů Joy Division nebo New Order, protože jsme měli umělecko-intelektuální image. Tu si dnes schovávám jen do hotelů.

Zpátky na školu. Zlodějský období trvalo jen několik let, přesně do tý doby, než jsem se začal zajímat o děvčata. Mezitím se ze mě a Barneyho stali kámoši. Byla s ním sranda. Měl takový severský, zvrácený smysl pro humor a rád ostatním prováděl kanadský žertíky (který jsem nesnášel, jak sami zjistíte) a dohromady jsme byli povedená dvojka. Jak už jsem říkal, oba jsme tehdy byli skinheadi a přátelili jsme se se školními tvrďáky. Jeho nejlepší kámoš, nějaký Baz Benson, byl největší rváč na naší škole a můj nejlepší kámoš z Regent Road, Dave Ward byl největší rváč z polytechniky, která byla hned naproti hřišti naší školy. Brali ostatním peníze a kupovali si za ně blbosti, každou chvíli se prali, terorizovali učitele a podobně. Nikdy jsme nedělali svý úkoly. Nasrat, sebrali jsme je šprtům, dali jim pár facek a opsali si je v šatnách.

Do školy jsme se s Barneym vrátili o spoustu let později. Dělali jsme článek pro NME a fotograf pořád říkal, jak by bylo super, kdybychom udělali pár fotek v naší starý škole. Řekli jsme jen: „Jasně, kámo“, vyzvedli jsme ho a zajeli na salfordský gymnázium. Z nějakýho důvodu to ale pořádně nezařídil, nejspíš se dovolal nějaký uklízečce a jejich rozhovor probíhal asi takhle: „Jaká kapela? No Order? A sou vůbec známý? ´Blue Monday?´ Tu sem nikdá neslyšela. No ale klidně je sem přiveďte.“

Tak jsme tam s Barneym dorazili, v kožených bundách a motorkářských botách – to bylo někdy v roce 1982 nebo 1983, takže jsme měli ještě docela punkovou image. Ale nakolik jsme vypadali divně, nebylo to nic proti tomu, jak divně jsme se cítili, když jsme přijížděli k vratům naší starý školy. V tý době to už byla všeobecná střední škola, ale jinak se vůbec nezměnila: stále to byly ty samý budovy z šedesátých let, stále měli ve vitrínách ty starý poháry za vítězství v různých soutěžích, dřevěný obložení a fotky všech prefektů na stěnách. Co nás dostalo, byl fakt, že všechno vypadalo stejně, jen mnohem menší. My si říkali: „No do prdele, to je mazec, bejt zpátky.“ Dokonce to tam i stejně smrdělo.

Přišli jsme k ředitelně a ten chlapík z NME oznámil sekretářce, „Dobrý den, jsem tady s Peterem Hookem a Bernardem Sumnerem z úspěšné kapely New Order, kteří studovali na téhle škole. Jen jsme se chtěli zeptat, jestli by bylo možné udělat s nimi několik fotek ve vstupní hale pro New Musical Express, největší hudební noviny v Anglii.“

Byla docela fajn, vlastně ji to celkem i vzrušilo, a řekla: „Kdybyste chvilku počkali, zeptám se ředitele.“ A zmizela do jeho pracovny. A pak jsme najednou uslyšeli: „Cože? Ty dva hajzlové!“ Pak se rozletěly dveře a z nich vyrazil náš bývalý učitel zeměpisu Dave Cain, který se mezitím stal ředitelem, a spustil na nás: „Vy dva zmrdi!“

Bože – dělali jsme mu ze života peklo.

„Vypadněte!“ křičel na nás. „Vypadněte, vy dvě kundy!“

A víte co? Najednou z nás zase byli školáčci. Bylo to jako vrátit se zpátky v čase. V mžiku jsme odtamtud zmizeli, se staženým ocasem mezi nohama, a starými dřevěnými chodbami se ozývat dupot našich bot. Fakt si nic nevymýšlím: museli jsme utéct pryč ze školních pozemků a pořád jsme se hystericky smáli. Vyhodil nás náš bývalý učitel zeměpisu.

Ale nechtěli jsme se jen tak vzdát, počkali jsme, až bude čistý vzduch a připlížili jsme se zpět. Chlapík z NME začínal být nervózní, protože potřeboval udělat ty fotky. Před školou byla tabule s názvem školy. Fotograf si myslel, že by vypadala dobře, takže nás každýho postavil na jednu stranu a začal se chystat na focení. Ale ředitel musel dávat pozor, protože jsme najednou uslyšeli: „Hej, vy! Myslim, že sem vám jasně řek, vy zmrdi, abyste vodsud vyjebali!“

Zase se na nás vyřítil a my zase vzali nohy na ramena. Ten chlápek z NME tam stál, foťák namířenej na ceduli, ale my byli v trapu, takže pořád nemohl udělat tu fotku, kterou chtěl. Stihl jediný snímek, který mám ještě někde schovaný. Nakonec jsme udělali pořádný focení kousek od Barneyho bývalýho bytu v Greengate v Broughtonu.

Každopádně těsně předtím, než jsem v roce 1973 odešel ze školy, mě poslali ke školnímu poradci pro výběr zaměstnání, který se mě zeptal: „Tak, co bys chtěl dělat?“

„Chtěl bych být v kapele.“ Myslím, že jsem den předtím byl na koncertě Led Zeppelin nebo něčeho podobnýho...

Obrátil oči v sloup, natáhl se přes katedru a vrazil mi pohlavek. Pak se zeptal, zatímco já si drbal postižený místo: „Chceš si ušpinit ruce, nebo ne?“

Já na to: „No, radši ne.“

„Dobře,“ povzdechl si. „Očividně tedy chceš pracovat někde v kanceláři. Máme tady radnici v Salfordu a radnici v Manchesteru. Kterou si vybereš?“

Žil jsem v Salfordu, tak jsem šel na pohovor na radnici v Salfordu. Tady je nutno připomenout, že jsem byl na škole neskutečný dacan – vůbec jsem se neučil a jedinou zkoušku, kterou byl s to udělat, byla angličtina. Takže když se mě chlápek na pohovoru zeptal: „Uděláte všechny zkoušky?“, opáčil jsem: „Ne, vlastně ne. Myslím, že udělám jednu nebo dvě, když budu mít štěstí, ale nemyslím, že bych udělal ostatní.“

„Jasně, tak vypadni, ty pitomče,“ řekl a vyhodil mě.

Takže jsem šel na radnici v Manchesteru, kde se mě zeptali: „Uděláte všechny zkoušky?“

A já na to: „Samozřejmě. Udělám je všechny. Šest mám jistých. Bez problému.“

A oni na to: „Dobře, tak je ta práce vaše.“

Zatraceně, to bylo snadný!

Jenže zkoušku z angličtiny jsem udělal s odřenýma ušima a to bylo všechno. Dokonce jsem neuspěl ani v technickém kreslení, což byl můj oblíbený předmět. Učitel, kterýmu jsme říkali Košíček, takový správně potrhlý a roztřesený mužíček, si neuvědomil, že máme dostat dva papíry, a ten druhý nám dal těsně předtím, než vypršel čas. Když jsme protestovali, řekl jen: „Smůla.“ Barney dělal zkoušku z umění. Říkalo se, že pokud budete při smyslech, umění dáte, takže složil dvě zkoušky – z angličtiny a umění – a já jen jednu, protože jsem nestudoval umění. Byl z toho další střípek v našem vzájemném soupeření.

Už jsem kdysi jednu práci měl. Když mi bylo čtrnáct, teta Jean mi zařídila brigádu, při který jsem uklízel kanceláře v Quay House v Manchesteru. Pracoval jsem pro společnost Whipclean a zakrátko mě následovala celá řada kamarádů. Byla to cenná část našeho vzdělání, pracovat se všemi těmi zkušenými ženskými – teta Jean dokonce měla i tu pochybnou čest být první ženou, kterou jsem kdy slyšel klít. Byla to skvělá práce. Dostával jsem 1,75 libry týdně za deset hodin práce, což bohatě stačilo na to, abych byl dobře oháklý suedehead (odnož skinheadů, pozn. překladatele). Tahle práce na radnici v Manchesteru byla ovšem mým prvním opravdovým zaměstnáním. Dostával jsem 8 liber týdně. Přidělili mi místnost 234, kde jsem pracoval pod vedením staršího chlapíka, pana Wilsona, který celý den kouřil fajfku. Je to docela ironie, když člověk uváží, jakou roli měl hrát v mém životě jiný pan Wilson.

„Co bych měl dělat, pane Wilson?“ zeptal jsem se.

Zabafal z fajfky a odpověděl: „Jen seď na svý židli a neruš mě, Petere.“

A přesně to jsem dělal. Seděl jsem na židli a nedělal nic, nerušil jsem pana Wilsona.

V době, kdy jsem pracoval na radnici, jsem měl jeden úžasný zážitek v Lesser Free Trade Hall – i když to bylo něco jinýho, než si nejspíš myslíte. Bylo to ten večer, kdy jsme měli vánoční večírek a kolegové si ze mě celý týden utahovali, protože to byla první věc, kterou jsem měl na úřadě zařídit. Vymýšleli si šílený historky o tom, co se loni pokazilo. Mně bylo tehdy šestnáct. Po práci mě a několik dalších začínajících úředníků vzali do hospody a lili do nás pivo za pivem, až se mi začala točit hlava. Pamatuju si, jak jsme přijeli do pavilónu Lesser Free Trade na náš velký vánoční bufet, jakžtakž jsem sešel po schodech a zamířil do jednoho koutku, ale to bylo tak všechno. Byl jsem tak opilý, že jsem se tam zhroutil. Netuším, jak dlouho jsem tam ležel. Další, co si pamatuju, bylo, že mě kolegové nesli ven, vypadalo to trochu jako nějaký vikingský pohřeb, ale z nějakýho důvodu mě donesli jen na konec schodiště. Tam mě hodili na zem a já tam ležel na schodech s nohama nahoře a zvracel, zatímco se kolem mě točilo schodiště. Pak jsem u svý hlavy začal postupně vnímat nějaký nohy a někdo se zeptal: „Kdo to je?“ A když jsem zaostřil, zjistil jsem, že je to starosta.

„No, to je Peter Hook z oddělení převodu nemovitostí,“ řekl nějaký úředník, pak pomohl starostovi a jeho ženě, aby mě překročili, vyhnuli se hromádce mých zvratků a mohli si dát svou vánoční večeři. Později mi dva kolegové pomohli domů.

„Kde bydlíš, synku?“ zeptal se mě jeden.

„Tady za rohem,“ zamumlal jsem a ti nebožáci mě táhli celou cestu až k nám do Ordsallu, hodinu cesty, protože jsem jim celou cestu říkal: „Tady za rohem...“

„Kde to kurva je?“

„Tady za rohem...“ Opřeli mě o dveře, zabouchali a utekli. Když se dveře otevřely, vpadl jsem dovnitř. Máma se neskutečně naštvala.

To byl můj první zážitek s pavilonem Lesser Free Trade. Překvapivě jsem nepřišel o práci, rovnou jsem se vrátil k náplni všedního dne – k nerušení pana Wilsona.

Večery jsem trávil s Bernardem. Oba jsme měli skútry, ale Barney jej měl dřív. Změnili tehdy věkovou hranici pro řidičák ze šestnácti na sedmnáct a on o svým věku lhal, aby řidičák dostal. Protože jsem měl narozeniny v únoru, musel jsem čekat celý rok. Postupně jsme oba poslouchali muziku: začali jsme soulem a reggae a pak přešli k popu. Barney měl na skútru samolepku Santana, což byla jeho oblíbená kapela, a na mým bylo Abraxas, název jejich druhý desky. Na svých santanovských skútrech jsme jezdívali kolem Langworthy Road a vyhlíželi holky, se kterými bychom se mohli dát do řeči.

Tak to tehdy chodilo: ve dne jsem pracoval, poflakoval se a večer pařil. Dokonalý. Ale to nemohlo trvat věčně: zkoušky, o kterých jsem tvrdil, že je dostanu, mi to vrátily. Byla to ironie, protože jsem byl v práci úspěšný a navrhli mě na povýšení. Povýšení ale znamenalo, že se o mě začalo zajímat personální oddělení, který přišlo na to, že jsem zkoušky neudělal. Snažil jsem se si je dodělat a studoval jsem po večerech, ale bez úspěchu. V zásadě jsem přišel s velkým podvodem, že jsem si nechal zaplatit za zkoušky, na který jsem se nikdy nedostavil. Takže mě požádali, abych odešel. Říkali, že nemusím pospíchat, ale já věděl, že stejně dříve či později musím odejít. Příznačný bylo, že jsem si příliš užíval s kámošema, než abych se zabýval nějakými zkouškami. A nakonec to byl David Essex, který mi pomohl najít cestu ven.

Zatracenej David Essex.

Barney vždycky jedl u sebe nebo ve vaně

Společně se spolužáky Dannym McQueeneym, Deanem, Gregem Woodem a Ianem Benbowem jsem se šel podívat na film Až přijde ten den s Davidem Essexem a Ringem Starrem do kina Carlton v Salfordu. Film to byl parádní. Pokud jste ho neviděli, tak v něm David Essex hraje chlapíka, který pracuje na tržištích a v Butlin’s (síť britských přímořských kempů), souloží, kde se dá, a baví se a nakonec se z něho stane rocková hvězda. Musíte pochopit, že to jediný, co jsem tehdy chtěl, bylo souložit, kde se dá, a být rocková hvězda. A nejspíš taky v tomhle pořadí, abych byl upřímný, takže tenhle film byl přesně pro mě: tenhle život jsem chtěl. A tak jsem přesvědčil spolužáky, že právě tohle chtějí taky – že bychom všichni měli odejít ze svých zaměstnání a začít pracovat v Butlin’s.

Přihlásili jsme se celá parta. V Manchesteru dělávali hromadný nábory v hotelu Midland. Prostě jste jim zavolal, přišel a usmíval se.

„Máte nějaký záznam v trestním rejstříku?“ zeptali se.

„Ne,“ řekl jsem a prodloužil se mi nos.

„Dobře. Co byste chtěl v Butlin’s dělat? Chtěl byste obsluhovat hosty?“

To jsem rozhodně nechtěl. Ač se to zdá k nevíře, jsem docela stydlín, tak jsem navrhl, že bych pracoval někde v kuchyni. Pak se mě zeptali, na kterém místě bych chtěl pracovat. Předtím jsme se všichni domluvili, že bychom chtěli být v Pwllheli, a pokud to nevyjde tak v Blackpoolu.

Jak se ukázalo, neskončil jsem ani v jednom. Nikdo z nás. Všichni jsme se dostali do městečka Clacton-on-Sea.

Ale na tom nezáleželo. A i když nikdo z nás nevěděl, kde to je, a ani jsme se nenamáhali to zjistit, byli jsme neskutečně nadšení, že jsme tu práci dostali, a taky radostí bez sebe, že nás všech pět půjde na stejný místo. Řekli jsme si: „To je super!“ Skončili jsme v zaměstnání a rodičům o tom neřekli až do neděle před odjezdem. V pondělí už jsme seděli ve voze směr Clacton.

Kde to samozřejmě vypadalo úplně jinak než v Až přijde ten den. Kde to byla noční můra od začátku do konce.

Tak například to tam všechno bylo omšelý a špinavý – alespoň ta část, kde bydleli zaměstnanci. Nás pět mělo k dispozici jen dvě chatky po dvou lůžkách, takže jeden z nás musel spát na zemi. A pak tam byli ostatní zaměstnanci, což byla největší sebranka hajzlů, jakou jsem kdy zažil. Hned jsme pochopili, že jsou rozděleni do několika gangů. Byl tam Cockney gang (z Londýna) a gang Geordie (ze severovýchodní Anglie), který se samozřejmě navzájem nenáviděli a pořád se prali. V noci to tam bylo jako na divokém západě. Pak jste se ráno probudili, a nejenže všude byly stopy od krve, ale tihle týpci akorát vypakovávali svoje trofeje z poslední noci, ubohý ženský, co dokázali vlákat do svých chatek, většinou dcery rekreantů a občas jejich manželky.

V kuchyni jsem pracoval s největší bandou onanistů, jakou si dovedete představit. Zjistil jsem, že pracuju pro jednoho Skota, který neustále smrděl chlastem. První, co mi dal na práci, bylo vydrhnout schody s neskutečným nánosem špíny. Pak mi řekl, abych se postavil k frontě na jídlo a na talíře rekreantů dával celerový stonky.

„Jasně,“ řekl jsem, „jen si zajdu umejt ruce...“

Vyštěkl na mě: „Seš snad úplnej debil? Drž hubu a padej k tý frontě.“

Mezitím si ti cockneyský zmrdi vymysleli pár super her. Tak například, když jste nechali v chatce rozsvícený světlo, hodili vám oknem dovnitř popelnici. (Když totiž bylo rozsvíceno, nemohli vás vykrást, protože nevěděli, jestli jste, nebo nejste uvnitř.) Před obří otočné pece rozlévali vřelý tuk a pak mi přikázali, abych z nich vytahoval stovky pečených kuřat, a sázeli se o to, kolikrát spadnu na prdel. Když jsme pracovali u fronty na jídlo, bavili se tím, že se nám do zátylků trefovali rajčaty. Celou dobu jsem si říkal: Co se kurva stalo špatně? Tohle měl být můj únik z práce od-do, můj život á la Až přijde ten den. Chyběl mi pan Wilson. Otročina byla lepší než tohle. Cokoliv bylo lepší než tohle.

Během naší třetí noci v táboře, tedy ve čtvrtek, jsme se všichni ohákli, že půjdeme zapařit jako David kurva Essex, když mi týpek ze sousední chatky řekl: „To máš koženou bundu, kámo? No do hajzlu, ta ti nevydrží ani dvě minuty. Někdo ti dá na budku a sebere ti jí. Okamžitě jí schovej!“

Hned jsem ji dal sundal a zašili jsme se do baru Western. Všech pět nás mělo stejně otřesný zážitky, takže jsme si sdělovali svý horory a stěžovali si jeden druhýmu, když vypukla obrovská bitka. Byli to Cockneyové z kuchyně proti týpkům s Geordie gangu. Bůhví, proč vypukla, ale rozjela se sakra pořádně, uprostřed baru začaly lítat pěsti na všechny strany, rekreanti se utíkali schovat, všichni křičeli, až nakonec Cockneyové vzali jednoho z Geordie gangu a prohodili ho oknem se zrcadlovým sklem. Nechali ho v tom rozbitým okně viset, půl těla ven a půl dovnitř, zase se posadili a pokračovali v pití.

Hned jsme vypadli a klidili se do svých chatek. Kvůli bezpečí jsme seděli pohromadě v jedný z nich, klepali se jak podělaný psi a pořád jen opakovali, „Musíme odsud vypadnout, musíme pryč.“

Pak jsme uslyšeli nějaký hluk zvenčí: dva z cockneyských, úplně namol. Byly zhruba dvě ráno a v tu ránu to začalo nanovo. Dvojice z Geordie je načapala přesně před naší chatkou a začali je důkladně zpracovávat. Pak se ale zpoza rohu objevil zbytek cockneyských, chytil tyhle dva Geordie a začal zpracovávat na oplátku je. V jednu chvíli popadli jednoho z nich a mlátili mu hlavou o stěnu naší chatky. My zatím seděli uvnitř, zuby nám jektaly jako ratlíkům a my jen opakovali: „Bože, musíme se odsud dostat pryč!“ Nezapomínejte, že nám bylo jen sedmnáct. Nakonec jsme usnuli tam, kde jsme právě byli. Když jsme ráno vstali, všude kolem našich chatek byla krev. A to byla pro nás poslední kapka: rozhodli jsme se, že toho bylo dost, a šli jsme dát výpověď.

V tutéž chvíli se kvůli tý rvačce odhlásilo ze svých dovolených i 500 rekreantů a přijela policie, která se snažila zjistit, kdo prohodil toho Geordieho oknem Western baru – ten nebožák byl na jednotce intenzivní péče. Plně spolupracujíce s vyšetřováním jsme policajtům sdělili, že jsme nic neviděli, protože jsme byli zalezlí ve svých postelích. Jediný, co jsme chtěli, bylo dopracovat ten týden a vypadnout odtamtud – a když se nám to nakonec podařilo a nasedali jsme do vlaku, řeknu vám, že nikdy jsem nebyl šťastnější.

Po návratu do Manchesteru bych raději pracoval jako čistič stok než u Butlinů, ale díky Dannymu McQueeneymu jsem dostal skvělý flek na směny ve skladu firmy Co-Op Tea na Ordsall Lane. Moje práce spočívala v tom, že jsem seděl na prdeli a občas upadl do dřímoty v nádherně teplém a krásně vonícím skladu s čaji. Kdykoli si čichnu k sáčku s čajem, okamžitě se tam zase ocitnu. Byl jsem tam šest týdnů a cítil jsem se jako úplně nový člověk, když mi máma řekla: „Ty ale nemůžeš pracovat ve skladu Co-Op Tea, Petere, to je pod tvou úroveň.“

Ani jsem se nesnažil odporovat. Ona už v tý době pracovala pro Manchester Ship Canal Company na King Street a myslím, že je přesvědčila, aby mě vzali na pohovor na volný místo do kanceláře na Chester Road. Tu práci jsem dostal a o spoustu let později jsem kousek odtamtud měl svůj klub Hacienda. Hned první den za mnou přišel můj šéf Peter Birerley a řekl mi: „Máš fakt štěstí, to teda jo. Tady u toho stolu, u kterýho teď budeš sedět ty, sedával George Best.“ Zřejmě tam v rámci učňovský praxe pracoval ještě předtím, než šel hrát profesionálně za Manchester United.

Vlastně pro vás mám i historku s Georgem Bestem. Tohle se stalo mnohem později, když jsem byl ženatý s Carolin Aherne, která hrála v televizi paní Mertonovou. Ona a já, to je zase úplně jiný příběh a tady pro něj není místo. A asi ani nikde jinde, když na to přijde (možná v nějaký knize o New Order). Jeli jsme na dovolenou do Španělska a jednou večer jsme šli do baru, kde naproti nám seděl George Best se svojí partou a nějakou dívkou, která byla hodně, ale opravdu hodně opilá. Všude se povalovala, úplně mimo, a všichni ti chlápci od George ji osahávali.

Když jsem se na to s paní Mertonovu díval, dost nás to nadzvedlo. Takže se otočila ke mně a řekla mi: „Ty se s ním znáš, zajdi za ním a zastav je.“

New Order totiž kdysi udělali titulní skladbu k televiznímu pořadu, který Tony Wilson natočil o Georgi Bestovi a Rodneym Marshovi. Řekl nám, že Granada nemá peníze na titulní skladbu a jestli bychom to neudělali zadarmo. Tak jsme to udělali.

Namítl jsem: „Vlastně ho neznám, víš? Dělali jsme skladbu pro pořad, ale jeho neznám.“

„No, stejně ho zajdi pozdravit. Bude se stydět a přestanou.“

Upřímně řečeno, už se trochu zklidnili, ale paní Mertonová mě prudila tak dlouho, až jsem se zvedl, šel za ním a řekl: „Nazdar Georgi.“

Otočil se, tak opilý, že se zakolébal, snažil se soustředit a vypadlo z něho: „Co?“

„Jmenuju se Peter Hook a sem z New Order. Dělali sme titulní skladbu pro Best & Marsh – víš, ten pořad v televizi Granada.“

A on na to: „Jasně, vim.“ Otočil se a úplně mě vypustil. Byla to taková ostuda. Vypadal jsem a cítil se jako úplnej debil. Paní Mertonová mu pak začala nadávat a já ji musel odtáhnout pryč. Mezitím začali zase blbnout s tou dívkou. Takže, když jsme ji nakonec zachraňovali, kluci, který tam byli s Georgem Bestem, se na nás kapku namíchli: „Co to kurva děláš?“

Já na to: „Jdi do prdele, kámo. Je úplně opilá a potřebuje se dostat domů. Rozhodně tady nemá co dělat.“

George Best si toho vůbec nevšímal. Svý hrdiny je lepší nepotkávat.

Každopádně je svět malý. Dostal jsem práci George Besta v Manchester Ship Canal Company, pak jsem nastoupil do kapely a nakonec mu chtěl dát do držky. Ale tehdy jsem byl nadšený, že mám jeho práci.

Ještě pořád jsem bydlel v Ordsallu a do práce jsem chodil pěšky. Krátce poté přesunuli oddělení do Dock Office na Trafford Road, kam jsem to měl ještě blíž. Zhruba rok všechno běželo bezvadně. Ale, jak už jsem řekl, město procházelo obměnou a městská rada nechala strhnout všechny domy v Ordsallu, aby mohli všechny nastěhovat do nových domů a bytů na Ellor Street, poblíž Precinctu v Salfordu.

Všichni moji přátelé se přestěhovali do Ellor Street, kde byly klasický sedmdesátkový paneláky a nový nákupní středisko, všechno z betonu. Bylo to úplně zvrácený, příšerný, jako nějaká betonová pustina. A tehdy to právě vzniklo.

Moje matka, Bůh buď milostiv její duši, se tam samozřejmě nechtěla přestěhovat. Já a brácha jsme byli deprimovaní, protože se všichni naši kamarádi přestěhovali, jenže s ní nemohlo nic pohnout, ani když najely buldozery. Měli jsme prakticky poslední stojící dům v Ordsallu. Jen ten náš a oba sousední, který ho podpíraly. Pořád jí nabízeli nějaký byty v Ellor Street, jen aby se nás zbavili, ale ona se na žádný ani nešla podívat. Nesnesla by to tam. O všech tvrdila, že jsou to díry plný hoven. Tedy ona to tvrdila o celý Ellor Street. A když na to přijde, měla vlastně pravdu. Ale v těch hovnech bydleli kamarádi, a tak jsem tam chtěl žít i já. Pamatuju se, že jsem ji přesvědčoval, aby se šla aspoň na jeden byt podívat. Nakonec jsme tam jeli, ale na zdi u vchodu do domu byl nasprejovaný nápis Glasgow Rangers neska dostanou nařezáno! Nevím, co ji tehdy doopravdy namíchlo, jestli to byla ta pravopisná chyba, ale hned na místě přesvědčila Billa, aby šli pryč, a už se tam nikdy nevrátila.

A tak jsme asi šest měsíců žili jako nějaká divná rodina v surrealistickém filmu. Přestaly k nám jezdit autobusy, vůbec u nás ustala veškerá doprava. Abychom se někam dostali, museli jsme projít zemí nikoho, která byla kdysi zastavěná domy. Nakonec mámě nabídli, aby se přestěhovala do jiný přelidněný oblasti – Little Hultonu. Nabídli jí dům v Brookhurst Lane se třemi ložnicemi a vlastními zahradami, před i za domem, a se záchodem uvnitř. Sice tam nebylo topení, ale jinak to vypadalo fantasticky – a ona to okamžitě vzala.

Přestěhovali jsme se do Little Hultonu a všichni kámoši byli v Salfordu. Dvacet mil od sebe, což se mi v sedmnácti a bez auta zdálo jako strašná dálka. Úplná noční můra. Tehdy jsem začal trávit spoustu času u Barneyho, protože dostat se zpátky do Little Hultonu bylo dost obtížný. Na většinu víkendů jsem v pátek po práci odjížděl autobusem k němu do Broughtonu. A pak jsme šli pařit do města do Pips nebo Man Alive, zmastili se a snažili se sbalit nějaký holky, i když už jsme byli namol. Celou sobotu jsme střízlivěli, abychom šli večer zase pařit, tentokrát do Tiffany’s, Rotters nebo do Rowntrees Sound, zase jsme se zmastili a snažili sbalit holky, pak zpátky k němu, kde jsem spal na podlaze. Celou neděli dopoledne jsme se povalovali a odpoledne se snažili nějak zabít čas. A nakonec jsem jel posledním autobusem domů.

Není na mě, abych nějak řešil Barneyho situaci, ale řekněme, že – ať už to bylo z jakéhokoli důvodu – nebyla to klasická domácnost. Jeho rodiče mu docela dopřávali. Ne že by měli pytle peněz, ale cokoli chtěl, to dostal, nebo to tak aspoň vypadalo: skútr, oblečení, později elektrickou kytaru, aparát atd.

Jediný pokoj v domě, který nějak vypadal, byl právě ten jeho. S plakáty na stěnách a spoustou věcí na podlaze to vypadalo jako správně obydlený pokoj, zatímco zbytek domu působil podivně uklizeně a čistě. Žádný pohozený noviny, televize vypnutá – úplně jako bez života. A Barney vždycky jedl u sebe nebo ve vaně. Jedl strašně dlouho, až nakonec usnul a probudil se a kousky jídla plavaly kolem něho. „Kurva, zase jsem usnul!“ zaskučel. „Ta posraná večeře skončila ve vaně.“ Taky jsme spoustu času trávili u jeho babičky a dědečka Sumnerových naproti přes kanál. Byli bezvadní a vždycky mu plnili každý jeho přání.

Bylo mi dvacet, začátek roku 1976, nedlouho předtím, než do Manchesteru poprvý zavítali Sex Pistols.

Do hajzlu, to je Steve Harley

O popovou hudbu jsem se začal zajímat ve dvanácti nebo třinácti, kdy jsem jako každý dítě v tý době seděl týden co týden u televize a zíral na Top of the Pops. Pak mi někdo věnoval kotoučový magnetofon a k tomu spoustu muziku, kterou jsem poslouchal pořád dokola – věci jako „Chirpy Chirpy Cheep Cheep“. Ale nic nemohlo ohrozit Top of the Pops, kterými jsem žil. Dnes už zapomínáme, díky MTV, YouTube a tomu, že nám muzika buší do uší v každém obchůdku, ale v tý době bylo Top of the Pops jedinou možností, jak vidět muzikanty hrát. Pro kluka ze Salfordu byl celoživotní zážitek vidět Deep Purple hrát „Black Night“, Sabbath a jejich „Paranoid“, Family, jak hrajou „The Weavers Answer“, Marca Bolana, Bowieho... Jako mít okno do jinýho, nádhernýho světa, i když třeba hráli na playback. A ještě navíc to štvalo rodiče.

O něco později se ze mě stal skinhead a díky tomu jsem objevil reggae: Upsettes, Pioneers, Desmonda Dekkera, duo Dave & Ansell Collinsovi. Až za čtyři roky jsem si pořídil svůj první gramofon, který jsem koupil od Martina Grestyho, když rychle potřeboval sehnat nějaký peníze. Myslím, že jeho máma ani nevěděla, že prodává jejího Dansetta, ale já mu za to dal jedenáct liber, což byly všechny peníze, co jsem měl, a tehdy znamenaly malý jmění. Samozřejmě z toho plynulo to, že jsem neměl na žádný desky, což mojí mámě připadalo k popukání. Tak jsem si nějaký ukradl. Na Langworthy Road býval obchod, který prodával i použitý singly z jukeboxů, měli to venku v krabici a já jednou pár ukradl, jen abych měl něco, co bych mohl na Dansettovi přehrát. Když jsem se za rohem podíval na svůj lup, nebyl jsem úplně nadšený: „Ruby, Don’t Take Your Love to Town“ od Kennyho Rogerse a „The Green Manalishi“ od Fleetwood Mac. Nikdy jsem neslyšel ani o jednom. Nicméně jsem měl konečně něco, co jsem mohl poslouchat. Alespoň jsem si to myslel. Ukázalo se, že jsem je nemohl přehrávat. Protože byly z jukeboxu, chyběl jim střed – a mně trvalo celý týden, než jsem si nějaký ukradl! O mnoho let později se mě v pořadu BBC The One Show ptali na první desku, kterou jsem si koupil. Já jim řekl, že to byla „Ruby, Don’t Take Your Love to Town“, ale už jsem jim neřekl, že jsem ji vlastně ukradl.

Ale kdy jsem opravdu začal žrát muziku – kdy ten červíček neukousl jen kousek, ale zatraceně velký kus nohy – to bylo na dovolené ve Rhylu. Stalo se to krátce předtím, než jsem odešel z radnice k Butlinům, takže musel být rok 1973. Byli jsme tam, myslím, já, Deano, Stuart Houghton, Danny Lee a Greg Wood. Pět se nás mačkalo ve čtyřmístném karavanu. Byla tam strašná kosa, žádná elektřina, jen plynový lampy, ale byla to první opravdová dovolená, kterou jsem kdy měl. Bloumali jsme po ulicích Rhylu a v karavanu poslouchali Rádio Luxembourg. Pořád hráli písničku „Sebastian“ od Cockney Rebel. A to mě dostalo. Poprvý v životě jsem poslouchal nějakou pecku a pomyslel si: Páni! Proč, to dodnes nevím. Nejspíš proto, že to bylo něco úplně jinýho, nebo to tak aspoň vypadalo. Začínalo to pomalým nástupem orchestru a postupně se to zvedalo až k vrcholu – taky to bylo hodně dlouhý, což bylo do tý doby v popu něco neslýchanýho. Prostě mě to dostalo – úplně mě to chytilo a nepustilo. Zvláštní, jak jsme to potom o mnoho let později emulovali v „Blue Monday“.

Když jsem se vrátil z dovolené, koupil jsem si ten singl. Měl devět minut a v polovině jste museli singl otočit, což jenom podpořilo celý zážitek: byla to součást rituálu celého poslechu, skladba dostala dramatickou pauzu a moje nadšení z nahrávky to jenom umocnilo . Stal se ze mě fanoušek Cockney Rebel a koupil jsem si jejich první LP The Human Menagerie – fantastická deska. Stali se mojí branou do světa hudby. Když jsem se předtím díval na Top of the Pops, jen jsem prostě koukal, ale teď jako bych byl součástí toho všeho, rozuměl jsem tomu. Bowie, Roxy, Ian Dury – začínal jsem se k nim dostávat.

O mnoho let později jsem byl s New Order na předávání cen a měli jsme vyhrát něco za „Blue Monday“. Tehdy jsem už přestal s pitím, takže jsem byl třeskutě střízlivý, když si to proti mně šněroval Steve Harley a já si pomyslel: Do hajzlu, to je Steve Harley z Cockney Rebel.

On na mě: „Nazdar, Petere, jak se máš?“

Říkám si: Nejenže je to Steve Harley, ale on dokonce ví, kdo jsem já, a ještě je úplně v pohodě.

Pak pokračoval: „Strašně rád tě poznávám. Myslim, že naše první deska byla pro tebe jednou z inspirací, je to tak?“

Já na to: „Jo, jo, to byla,“ a utekl jsem. Prostě jsem se s tím nemohl srovnat. Nechal jsem ho tam stát. Koukal kolem sebe a nepochybně si myslel něco jako: Tak to bylo kurva divný. Ale určitě to nebylo tak divný pro něho, jako pro mě. „Sebastian“ to pro mě celý spustil. Kdyby nebylo Steva Hurleyho, nikdy bych nestál na tom předávání cen a nikdy bych nemluvil se Stevem Hurleym. Bylo to zkrátka divný.

Potom – po Rhylu, nikoli po těch cenách – jsem začal číst NME a Sounds. Pak jsme začali chodit na koncerty. Viděl jsem Led Zeppelin, samozřejmě Cockney Rebel a polovinu koncertu Deep Purple, protože Barneyho bolel zub a ukecal nás, abychom šli s ním. Ne že by nemohl jít sám, museli jsme odejít všichni. Myslím, že by se dokázal vykecat i z vraždy.

Poprvý jsem o The Sex Pistols četl v dubnu 1976 na další dovolené. Já, Stuart Houghtnon, Danny Lee a Danny McQueeney jsme se rozhodli jet do Torquay a Newquay v mém novém autě Mark Ten Jag 420G s espézetkou KFR 666F (sranda, jak si pamatuju všechna čísla) – tentýž model, který měli sourozenci Krayovi a který jsem koupil za 325 liber. Nikde jsme se neubytovávali, přespávali jsme v autě. Nemusím dodávat, že to bylo náročný, ale bylo to zároveň super. Vycházeli jsme spolu skvěle – byla to dovolená, na kterou do smrti nezapomenu. Pneumatiky byly strašně sjetý a my nemohli jet víc než padesát mil za hodinu – trvalo nám hodiny a hodiny, abychom se dostali na místo. Jednu věc si pamatuju zcela jasně. Seděl jsem na parkovišti blízko Newquay někdy v sedm ráno, pořád ještě namol z předchozího večera, a četl jsem si Melody Maker. Byl v něm článek o The Sex Pistols s fotkou z koncertu v Nashville Rooms, kde se strhla obrovská bitka. Jak jsem seděl na tom parkovišti v Cornwallu, zatímco slunce vycházelo nad obzorem a všichni kámoši chrápali v autě, měl jsem..., no, nejspíš tomu můžeme říkat další „David Essex“ moment, zkrátka zjevení.

Nejvíc mě zaujala idea kapely, která se zdála, já nevím, prostě lidská, oproti kapelám jako Led Zeppelin nebo Deep Purple, který byly pro pitomce z dělnický třídy ze Salfordu úplně jiná liga. Jako z jiný planety. Nikdy jsem se nepodíval na Led Zeppelin a nepomyslel si: Bude ze mě nový John Paul Jones. Byl jako nějaký nedostupný božstvo. Miloval jsem jejich hudbu. Miloval jsem se na ně dívat. Ale to, že bych je někdy mohl napodobit, bylo absurdní.

Naopak The Sex Pistols taky vypadali jako pitomci z dělnický třídy, což automaticky znamenalo, že byli úplně něco jinýho, než co jste do tý doby mohli v hudbě vidět. Byl jsem obrovský fanoušek Jamese Deana. Viděl jsem Giganta i Rebela bez příčiny. A teď jsem cítil spojení mezi ním, těmihle pankáči a mnou. Takovou nafoukanost, rebelii a aroganci, ale ne v nablýskané Americe padesátých let, ale v šedi sedmdesátkový Británie. The Sex Pistols byli nějakým způsobem spojnice. A fakt, že měli svou pověst a že se na každém jejich koncertě strhla bitka, to byla součást tohohle hnutí – tohohle punkového hnutí...

Říkal jsem si: Tuhle bandu prostě musím vidět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Unknown Pleasures.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.