Darina Hamarová

Slzy anděla

Originální název: Slzy anjela

Překlad: Stanislav Bednář

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Darina Hamarová, 2016

Translation © Stanislav Bednář, 2019

© Moravská Bastei, MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9019-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9020-8 (mobi)

„Kde se máš setkat s tím…“ Luky si lusknutím prsty pomáhal vzpomenout na jméno muže, s nímž jsem měl za necelých čtyřiadvacet hodin domluvené rande! Rande naslepo.

Toho muže jsem totiž nikdy neviděl ani neslyšel. Nevěděl jsem, kdo to je, co je, jak vypadá. Věděl jsem jen to, že na internetu, kde jsem se s ním za podivných okolností seznámil, používá přezdívku a že měl pro mě velmi důležité informace. Tak důležité, že jsem byl kvůli nim ochotný podstoupit jakékoliv riziko.

Rozhovor s ním mi měl pomoct vložit poslední kamínek do mozaiky příběhu, který se pro mě stal noční můrou a nedal mi spát už několik měsíců. Ten příběh jsem pracovně nazval Záhada ztracené dívky.

Luky

„Cornelem,“ doplnil jsem svého přítele, aby se zbytečně nenamáhal.

„Ano, Cornelem. Díky. Vidíš, stárnu. Paměť mi začíná vynechávat,“ zasmál se.

Páni! Tak takové přiznání vyžaduje velkou dávku sebereflexe. On si stěžoval na svou paměť! On, který si pamatoval paragrafové znění trestního kodexu od A do Z a dovedl by ho odrecitovat, i kdybyste ho probudili o půlnoci po vypité sedmičce francouzského koňaku, a nevynechal by jediné slovo.

Luky je totiž advokát se zaměřením na trestní právo. Obhajuje kdejaké darebáky, ale i nešťastníky, kteří se shodou okolností dostali do problému se zákonem. Svou práci dělá tak dobře, že se stal jedním z nejlepších v hlavním městě a kancelář má přímo v centru. Jmenuje se Jan, ale kamarádi mu odjakživa říkají Luky. A já mám tu čest být jedním z nich. Od prvního dne studií na gymnáziu jsme spolu seděli v lavici a naše přátelství ze studentských let trvá dodnes. Pocházíme z jihu republiky, naše rodné vesničky jsou od sebe vzdálené pouhých dvanáct kilometrů. Zatímco já jsem zůstal věrný rodnému kraji, on udělal velkou kariéru v hlavním městě. Vždycky když sem z nějakého důvodu zabloudím, zastavím se za ním. Jen tak, popovídat si, anebo když potřebuju nějakou radu. A poradit on umí, to je fakt. I teď jsem za ním přišel pro radu.

Jmenuji se Giu (vyslovuj Džju). Slušné vychování mi velí představit se těm, kdo to ještě nevědí, a připomenout se těm, kteří už zapomněli. Ve skutečnosti Giu není mé pravé jméno, ale zvykl jsem si na ně do takové míry, že své občanské používám jenom v úředním styku.

Jsem novinář ve svobodném povolání neboli „na volné noze“, píšu články do novin a časopisů. Pro toho, kdo mě zaplatí. Nejčastěji je mým „zaměstnavatelem“ Jana, bývalá spolužačka z gymnázia a nejlepší kamarádka v jedné osobě. Také zůstala žít v hlavním městě a je šéfredaktorkou jednoho nejmenovaného celostátního časopisu. Nebýt jí, asi bych umřel hlady.

„Hm, všichni stárneme. A stejnou rychlostí. To je asi ten nejspravedlivější zákon tohoto světa,“ zafilozofoval jsem.

„Máš pravdu,“ souhlasil Luky, „totiž takový zákon, který by každému měřil stejným metrem a nedal by se zneužít, by lidi vymyslet neuměli.“

Seděli jsme v jeho kanceláři, pohodlně rozvalení v exkluzivních italských křeslech. Luky si potrpěl na kvalitní nábytek. Říkal, že v práci tráví víc času než doma, tak se v ní musí cítit minimálně stejně dobře. Já osobně jsem ten pocit měl. I u něho doma, i u něho v kanceláři. Jediné, co mi tady vadilo, byl ruch z ulice, který k nám otevřeným oknem pronikal. Zvonění tramvají se mísilo s troubením aut, občas zahoukala sanitka, aby si proklestila cestu buď k pacientovi, anebo do nemocnice. Vzduch ale i tak voněl rozkvetlým šeříkem, tak charakteristickým pro nejkrásnější měsíc v roce. Květen – máj. Ne nadarmo se říká, že je to měsíc lásky.

Sluníčko, které každým dnem nabývá na síle, nutí ženy odložit poslední kusy zimního oblečení, takže dámy zkracují rukávy a podle možnosti i sukně a vystavují na odiv dokonalost ženské krásy. A muži, ještě zblblí zimou, když uvidí odhalená lýtka, která pokračují v tajemném nekonečnu ženských stehen, doslova a do písmene, oslepeni tou nádherou, tají jako jarní sníh. Poezie ženské krásy a smyslnosti se snoubí s prozaickými pohledy mužů a společně vyvolávají oboustranně vzrušující chaos, vyzývající ke sblížení.

Tak nějak vidím tuto část roku já.

„Dobře. A kde že se s ním máš setkat?“ Luky se podíval na hodinky a vrátil se k důvodu mé návštěvy.

„Tady,“ natáhl jsem ruku přes nízký stůl a podal jsem mu složený papír, na němž byl náčrtek místa mého zítřejšího setkání.

Čekal jsem na něho několik dní v hotelovém pokoji. Cornel neměl vůbec na spěch. Jako by se rozmýšlel, jestli se se mnou vůbec setká, a pokud ano, tak kde. Asi před hodinou mi poslal e-mail, v němž byl naskenovaný rukou nakreslený plánek. Jakási mapka, na níž byly čtverečky znázorňující budovy, čáry zobrazující ulice a silnice a další, mně nic neříkající symboly. Dominantou celého nákresu byl červený křížek umístěný uprostřed papíru, pod nímž svítilo slovo moruše. No a na úplný spodní okraj někdo, možná sám Cornel, hůlkovým písmem popsal, jak se k červenému křížku dostanu. Ani mapka, ani popis mi nic neříkaly.

Luky vzal papír a chvilku ho mlčky studoval. Zřejmě ani on z něho nebyl moc moudrý, protože vstal, přešel ke svému pracovnímu stolu, kde začal ťukat do klávesnice počítače a vzápětí myší klikl. Se zájmem jsem sledoval změny v jeho tváři. Byla jako počasí. Nejdříve zamračená, potom polojasná, až se úplně rozjasnila a můj přítel, pohvizduje si jakousi neznámou melodii, začal pokyvovat hlavou. Neklamný znak spokojenosti. Našel, co hledal. Střídavě se díval na nákres, který jsem mu dal, na monitor počítače, opět si zkoumavým pohledem přeměřil obrázek a nakonec se zahleděl na mě. A celý tento kolotoč pohybů několikrát zopakoval. Působivé divadlo jednoho herce pro jednoho diváka. A to všechno bez jediného slova. Ani já jsem ho nerušil. Věděl jsem, že výsledek svého počínání mi prozradí sám. Konečně opustil své stanoviště u počítače. Vrátil se ke mně, položil papír na stůl a ztěžka se svezl do křesla. Opřel se, sepnul ruce za hlavou a přivřel oči.

„S kým tam jdeš?“ zeptal se zamyšleně, oči stále přivřené.

„No… s ním,“ položené otázce jsem zcela nerozuměl.

„Dobře. Pro méně chápavé v této místnosti: Kdo tam jde s tebou. Jak doprovod,“ řekl se zvláštním důrazem na poslední slovo.

„Nikdo,“ jeho poznámka mě naštvala a hned jsem pocítil nutkání mu ji vrátit. „Byla to jeho podmínka. Mám přijít sám, bez jakéhokoliv doprovodu.“

Slovo doprovod jsem zdůraznil a dodal jsem: „Žádná policie a tak. To pro méně chápavé v této místnosti.“

Sice chabá odplata, ale i ta se počítá.

„Ááá, chlapec vrací úder! Rozumím. Další otázka. Znáš místo, kam máš jít?“

„Luky, co je to za otázky?! Moc dobře víš, jak se orientuju v tomhle městě. Nijak! Neznám ho! Nevyznám se tu! Pár ulic, nějaké úřady, fotbalový stadion, čtvrť, kde bydlíš ty, kde má byt Jana. A to je všechno. Proto jsem přece tady! Abys mě navedl, navigoval, vysvětlil mi, kde to je. Ty jsi zdejší. I když, soudě podle nákresu, by to mělo být v pohodě.“

„Aha, takže v pohodě. Podle nákresu!“ Luky vyskočil z křesla a začal se nervózně procházet po místnosti.

„Ty naivní vesnický hlupáku!“

Někoho jiného by ta slova urazila. Mě ne. On už prostě byl takový. Přímý, upřímný. Venkovan. Jako já. Hlavně ale přítel, jakých je málo.

„Giu, ten chlap není hloupý,“ pokračoval mnohem klidněji, „přesně ví, co chce. Nejradši bych ti o tom místě nic neřekl, aby ses poučil. Ty totiž patříš k lidem, pro něž je facka nejlepším výchovným prostředkem, a dokud ji nedostanou, dělají blbosti. Tohle je jedna z nich. Jít tam sám, je totální blbost. Nechci tě strašit. A v tvém případě by to stejně nepomohlo. Znám tě. Už ses rozhodl. A není síly, která by tě přinutila to rozhodnutí změnit.“

Opět se podíval na hodinky na ruce. Signál, že mám odejít?

„Asi máš něco naplánováno, že? Půjdu,“ zvedl jsem se.

„Půjdeš, ale se mnou,“ vyzval mě rezolutně. Vzal si z věšáku sako a otevřel dveře.

„Počkej. Na něco jsem zapomněl,“ řekl, vrátil se do kanceláře a ze zásuvky pracovního stolu vyndal jakési pouzdro.

„Dalekohled,“ upřesnil, když viděl můj nechápavý pohled.

„Dalekohled?“ kroutil jsem nevěřícně hlavou.

„Bude se hodit,“ podotkl záhadně a pohladil ho jako největší poklad.

„Když myslíš,“ rezignoval jsem. Neptal jsem se, kam jdeme. Někdy je lepší žít v nevědomosti.

„Giu, místo, na které se chystáš, je neslavně známé mezi všemi obyvateli tohoto města a každý normální člověk se mu radši vyhne,“ pokračoval.

To jsme už seděli v jeho autě a směřovali kamsi na jihozápad. Luky řídil rychle, agresivně, ale bezpečně. Jako lasička se vždycky prosmýkl do vedlejšího, právě v ten moment rychlejšího pruhu, stačilo, aby se utvořila jen malinká skulinka mezi auty. To si vyžadovalo dlouholetou praxi, značnou předvídavost a zdravou drzost. Nic z toho mu nechybělo. Obdivoval jsem ho. Já bych určitě naboural každé druhé, pokud ne každé auto. A on během tak náročného řízení dokázal ještě vykládat a gestikulovat rukama.

„Kdysi dávno to byla krásná, malebná vesnička, malá osada o několika domech, na jejímž konci se nacházelo nevelké zemědělské družstvo. Město se rozrůstalo a tehdejší šéfové rozhodli, že se kousek odtud postaví panelákové sídliště. Plynule navázali na to stávající a udělali z něho ještě mnohem větší. A aby toho nebylo málo, přidal se stát a mezi sídliště a vesnici vsunul čtyřproudovku, která vedla do sousedního státu. S jídlem rostla chuť a městští radní naplánovali pokračování výstavby sídliště, kterému měly padnout za oběť i domky ve vesnici. Nabídka státu za jejich odkup nestála za moc, ale nekonečné množství aut, hukot kamionů jezdících tudy ve dne v noci, smrad z výfuků a prach zpod kol byly nakonec dostatečně přesvědčivé argumenty. Vesnička úplně osiřela, a pak někdo moudrý z tehdejšího obecního úřadu rozšíření plánované výstavby stopl. Nikdo tam nic nepostavil, od té doby tam ani nikdo nebydlel. Na kdysi přímo pohádkové osadě zanechal zub času svoje stopy a svědectvím o tom, že tam kdysi žili lidé, se staly rozpadlé ruiny obydlí zarostlé trávou a bodláky, jako zdvižený prst před lidskou hloupostí a neutuchající rozpínavostí mocných tohoto světa. Kontrastem k této lokalitě jsou, a to především v těchto jarních měsících, rozkvetlé ovocné stromy, jakýsi ovocný ráj, obklopený nelegálními skládkami. Právě sem různé firmy, především stavební, vyvážejí nepotřebný odpad. Haldy stavební suti, smetí, kam jen dohlédneš.“

Ovocný ráj. Poté co můj přítel vyslovil tato slova, došlo mi, co znamenalo slovo moruše, které bylo na nákresu napsáno. Přece strom, na němž roste zvláštní ovoce, které vypadá jako maliny, a doma jsme mu říkali dřevěné jahody.

„Kam vlastně jedeme?“ odvážil jsem se konečně zeptat na cíl naší cesty.

„Vydrž, hned tam budeme,“ odpověděl a rozhlížel se na všechny strany, jako by něco hledal.

Ani jsem si nevšiml, že během jeho vypravování jsme se dostali na dálnici vedoucí kolem největšího sídliště hlavního města a směrové tabule hlásily stále kratší vzdálenost ke státní hranici. Přejížděli jsme po jakémsi nadjezdu, pod kterým ale nevedla žádná silnice ani železnice. Právě jsme míjeli poslední paneláky, když Luky odbočil posledním exitem vpravo z dálnice. Jeli jsme ještě asi minutu a zastavil.

„Jsme na místě. Konečná. Vystupovat,“ nečekal na mou reakci a vystoupil z auta.

Na místě? Na jakém místě?

Nevěřícně jsem se rozhlížel kolem sebe. Můj přítel se zřejmě pomátl. Ocitli jsme se na jakési polní cestě v nevelkém akátovém háji.

„Luky, vysvětlíš mi, co tady, na tomhle podivném místě hledáme?“

Žádná reakce. Totální ignorace mé osoby. Místo odpovědi dalekohledem na očích sledoval okolní krajinu. Neskutečně mě vytočil.

„Luky, na něco jsem se tě ptal! Kam koukáš tím dalekohledem?“

„Vydrž,“ procedil mezi zuby a soustředěně pokračoval v pozorování nevím čeho. Otáčel hlavu tu vlevo, tu vpravo. Kdyby měl s sebou brokovnici, myslel bych si, že jsme přišli střílet na bažanty, i když mně je jakákoliv střelba na cokoliv živé proti srsti, a ani Luky tomuto „sportu“ neholdoval. Ale takhle?

„Na, podívej se. Nejdřív na paneláky za dálnicí a potom po přímočaré linii sleduj druhou stranu silnice. Co vidíš?“ Podal mi dalekohled.

„Nic. Paneláky jsou v pohodě, silnice taky. Pod ní jsou… počkej… jeden, dva, tři, čtyři? Jo, čtyři zvláštní otvory. Vypadají jako garáže bez dveří. Za silnicí jsou stromy. Co je na tom výjimečného? Nic, tedy až na ty otvory. Kdybych byl filmovým režisérem, uměl bych si tohle prostředí představit pro scénu v nějakém hororu.“

„Ještě jednou. Vzpomeň si na ten nákres a v mysli ho porovnej s tím, co vidíš. Jaká je tam souvislost?“

Poslechl jsem ho. Připadal jsem si tak trochu úchylně, jako voyer, který z dálky sleduje nic netušící obyvatele za okny jejich bytů. Mě naštěstí okna a balkony, ani to, co se dělo za nimi, nezajímalo. Více než paneláky mě zaujala opačná strana silnice a prostor za ní. Tvořil ho jakýsi obrovský dvůr obklopený polozbořenými chátrajícími domy. Všude kolem kvetly ovocné stromy a okolo nich… hromady stavebního odpadu. Celá oblast na mě působila jako místo, nad kterým se vznášela absolutní beznaděj.

A uprostřed toho obrovského dvora, uprostřed travou zarostlé plochy velké asi jako volejbalové hřiště, se jako maják na ostrově tyčil osamělý strom. Jako by zázrakem právě kolem něho nebyla žádná skládka, žádné smetiště, žádná ruina. Zaměřil jsem se na ten strom a několik minut jsem ho pozoroval. Uvědomil jsem si, že je jako na dlani. Jediné místo viditelné široko daleko. Ten strom byla moruše. Strom, u kterého jsem se měl co nevidět setkat s Cornelem.

„Do prdele,“ zaklel jsem.

„Přesně tak, do prdele,“ přidal se Luky, „už chápeš, proč jsem říkal, že ten chlap není hloupý? Vybral si dokonalé místo, přesně takové, kam nikdo, kdo má zdravý rozum, nevstoupí. Ty otvory pod cestou, co vypadají jako garáže, je nedokončená stavba depa, které mělo sloužit pro metro ještě před revolucí, ale jako mnoho dalších věcí i ono zůstalo jen na papíru. Teď je to ideální útočiště pro mnohé živly. Narkomany, feťáky, bezdomovce. Několik desítek jich tam skutečně žije. Kdybys přišel večer, zjistil bys, o čem je život na okraji společnosti, anebo až za ním. Sám vidíš, že ten strom a prostor okolo něho je možné pozorovat z daleka. Tak jak se na něj teď díváme my, může tě zítra, když tam budeš přicházet, odněkud sledovat Cornel. Jestli jsi sám, jestli se někde v dosahu neschovávají policajti. Lidi, kteří se tam obvykle pohybují a zdržují, určitě dobře zná. Tebe si všimne už z dálky. A věř mi, s nikým si tě nesplete. Proto se rozhodl právě pro tohle místo. Kdybych chtěl spáchat něco hodně špatného a skrýt to před světem, udělám to tam.“ S teatrálním gestem natáhl pravou ruku a ukázal na polorozbořené domy.

„Počkej, ty si myslíš, že mě tam volá proto, aby mi něco udělal? Aby mi ublížil?“

„Nebuď vztahovačný. Nic si nemyslím. Jen jsem tě upozornil.“ A smrtelně vážně dodal: „I když… člověk nikdy neví, a být ostražitý není nikdy na škodu.“

„Poslouchej! Děsíš mě! Proč mi to děláš?“

„Pustil sis do kalhot? Dělal jsem si legraci. A navíc, neznáme se den ani dva, přece. Nepřišel jsi za mnou, abys poslouchal uklidňující řečičky. Přišel ses poradit. Takže jen pro tebe pár rad zdarma. Podle toho nákresu se máte setkat tam pod tou moruší. Na volném prostoru, kam je velmi dobře vidět jak z posledních paneláků, tak z nadjezdu. To, co se teď zdá být jeho výhodou, musíš využít pro sebe. Hraješ šachy. A celkem dobře. Víš tedy, že když znáš soupeřovu strategii, jeho možné tahy, máš náskok. My sice Cornelovu taktiku neznáme, ale můžeme…“ zarazil se. V očích se mu objevil zvláštní záblesk. Jako by mu něco proletělo hlavou. Myšlenka, nápad. „…můžeme ji předvídat,“ dokončil větu. „Giu, všimni si, kolik po dálnici projíždí aut. Jednou za čas se tu právě proto, že je to riziková oblast, objeví policejní vozidlo. Tohle všechno určitě ví i Cornel. Takže jestliže zůstaneš na stejném místě, nic ti nehrozí. Neopovaž se, opakuju ti, neopovaž se dát se přemluvit a pohnout se z místa, někam odejít. Ať už by to bylo kamkoliv a z jakéhokoliv důvodu. Zjisti, co potřebuješ vědět, a okamžitě pryč. Co nejdřív a co nejrychleji. S nikým jiným než se svým objektem se nedávej do řeči. Nezůstávej v té lokalitě do setmění, natož do tmy. Tma bude tvůj nepřítel. Rozumíš mi?“

Rozuměl jsem. Jeho slova ve mně vyvolávala nechtěný pocit. Mrazilo z nich.

„Děkuju. Budu si tvá slova pamatovat a budu se jimi řídit. Není nad dobrého přítele,“ s upřímnými díky jsem mu podal ruku.

„Jsem špatný přítel. Ten dobrý by tě zamkl někam do sklepa s kvalitním vínem, opil by se tam s tebou, a nevylezli byste odtamtud, dokud bys celou tu blbost nevypustil z hlavy. Blázne jeden!“

Z ničeho nic mě objal. Když mě pustil, zkoumavě si mě prohlížel.

„Giu, jsi v pořádku?“

„Jo, jsem.“ Můj hlas ale nezněl zrovna dvakrát jistě.

Všiml si toho.

„Nezdá se mi. Jsi bledý jako stěna.“ Vzdychl jsem.

„Divíš se? Hodinu mi tu předkládáš různé scénáře, které mě straší, i když říkáš, že to nechceš. Normálně se teď budu bát vyjít na ulici. Největší hrůzu ve mně vyvolává myšlenka, že se vidíme naposledy.“

„Neblbni a neplácej hlouposti. Zítra, jakmile bude po všem, se mi hned ozvi,“ poplácal mě po rameni.

„No, je čas vrátit se k práci,“ ukázal rukou k městu a vykročil k autu.

Luky mě zavezl až k hotelu, kde jsem byl ubytovaný. Celou cestu od akátového háje až k hotelu jsem mlčel. Myslel jsem na muže, který mě do této situace dostal.

„Giu, bát se je dobré. V tvém případě dokonce velmi pozitivní. Budeš opatrnější,“ snažil se mě můj přítel povzbudit.

„Budu,“ slyšel jsem sám sebe, jak přitakávám. Ale vzápětí mě zachvátila hrozná panika.

„Do háje! Do čeho jsem se to nechal umotat? Vypadám snad jako nějaký hrdina? S touhle postavou? S touhle tváří? Copak jsem nějaký ruský bohatýr Ilja Muromec? Nebo James Bond, sakra?“ nešťastně jsem rozhodil rukama.

Musel jsem mít žalostně komický výraz, protože Luky se začal smát, až se za břicho popadal, a já s ním. Po chvíli ale přestal a s vážnou tváří řekl: „Máš pravdu, nejsi hrdina. Jenže člověk jím ani nepotřebuje být, aby dokázal udělat nějaký hrdinský čin. Tak běž, ty Muromče 007.“ Bouchl mě do ramene a doslova vyhodil z auta.

Ilja Muromec. James Bond. Lukymu se to lehce říká, on bude zítra sedět pěkně v  bezpečí své útulné kanceláře, zatímco já…

Zbytečně se zlobíš, sám si za to můžeš, v nejméně vhodném okamžiku se ozvalo mé druhé já.

Vím, nemusíš mi to připomínat!, zavrčel jsem nevrle. Kdyby nebylo jí, mohli jsme teď být v klídku doma, bědovalo moje druhé já.

Mohli, ale nejsme, nedal jsem se.

Stačí, aby se v  tvé blízkosti objevila „sukně“, a  hned ztratíš hlavu. Za všechno může ona.

Moje druhé já mělo pravdu. Skutečně za všechno mohla ona. Ne Cornel. Ona. Laura.

Laura

V polovině září minulého roku se z ničeho nic zjevila uprostřed mého pokoje a spustila nepředvídatelný tok událostí, které mě jako divoká voda nezadržitelně strhly s sebou.

„Ztratila se má kamarádka,“ řekla překotně. Žádný pozdrav, žádné představení se.

Asi před dvěma minutami zazvonila u dveří našeho domu. Funkci vrátného si u nás nedemokraticky přisvojila moje mamka. Já prý se mám věnovat své práci, psaní, a ona zvládne všechno ostatní. Včetně otevírání dveří. Vždyť za mnou kromě Jany a Lukyho – což je jednou za uherský rok, a kamaráda hospodského – což je častěji, stejně nikdo nechodí. A jim s radostí otevře i ona. Neodporoval jsem, nehádal se. S ní se ani nedá. Zkuste vyhrát v hádce nad ženou se zkušenostmi z víc než padesátiletého manželství s mým otcem, což nebylo vůbec jednoduché, a navíc když jí v žilách koluje temperamentní maďarská krev. Prostě nemáte sebemenší šanci.

Když před dvěma minutami někdo zazvonil u našich dveří, vůbec jsem se neobtěžoval vstát od počítače a přerušit svoji práci. Nebyl důvod, protože jsem vzápětí uslyšel mamčin hlas: „Už jdu!“

Za chviličku otevřela a zeptala se návštěvy, koho hledá. K mému překvapení jí odpověděl mladý ženský hlas. Ale co, to jsem neuhodl. Nemusel jsem však dlouho čekat, hádanka se vzápětí vyřešila sama.

„Giu, máš návštěvu,“ mamka na mě spiklenecky mrkla, vpustila do mého pokoje mladou dívku a diskrétně se vzdálila do svého království. Do kuchyně.

Dříve než jsem stihl cokoliv říct, jemně rtěnkou obkroužené rty asi tak osmnáctileté dívky vyslovily tu divnou, zvláštní větu.

Typickýmladýčlověktétodoby, pomyslel jsem si. Z ničeho nic vtrhla do mého soukromí. Jen tak, jako by náhodou šla okolo. Bezradně jsem pokrčil rameny.

„Ztratila se vám kamarádka?“ opakoval jsem po ní. Vždycky, když mám problém odpovědět nebo reagovat na něčí otázku či myšlenku, snažím se tímto způsobem získat čas.

Mezitím jsem si „vetřelkyni“ lépe prohlédl. Dívka byla vysoká asi sto sedmdesát centimetrů, věkem sice na hranici dospělosti, ale vypadala jako děcko. Štíhlé tělo zdůrazňovalo pruhované námořnické bavlněné tričko a letní světle modré slim kalhoty, na nohou měla bílé značkové tenisky.

„Ano, před půlrokem,“ nesměle zamrkala řasami velkých hnědých očí.

„Před půlrokem?“ užasle jsem se na ni podíval. Poodešel jsem k oknu a dost dlouho jsem hleděl nad stromy v naší zahradě. Kamsi do nekonečna. Na děvče, které mlčky stálo za mými zády, jsem jakoby zapomněl. Kdo mě ale zná, ví, že můj jakoby nepřítomný pohled upřený do dálky je neklamným znakem přemýšlení. I nyní. Nechápavě jsem kroutil hlavou. Zmizela její kamarádka, nejlepší kamarádka, už před půlrokem, a ona s tím přijde až po tak dlouhé době. A za mnou. Proč?

„Milá slečno, můžete mi laskavě vysvětlit souvislost mezi mnou a vaší zmizelou kamarádkou? Nějak mi uniká podstata,“ otočil jsem se k ní.

„Nic vám neuniká. Není mezi vámi žádná spojitost.“

„V tom případě mi laskavě pomozte najít důvod vaší návštěvy,“ pátral jsem dál.

Odpověď mě natolik překvapila, že jsem se musel opřít o rám okna, aby to se mnou nepraštilo.

„Chci, abyste ji našel.“

„Cože? Abych ji našel? Jááá?! Jak jste na takový světový nápad přišla? Já jsem novinář,“ pro jistotu jsem to ještě slabikoval, „no-vi-nář. Ne policajt. Ani soukromý detektiv.“

Na rozdíl ode mne zůstala úplně klidná. Moje slova ji vůbec nevyvedla z konceptu.

„Vím, kdo jste. Jste Giu, nezávislý novinář. Dobrý novinář. Právě proto jsem za vámi přišla. A pro klid vaší duše, policie ji už hledala. Bezvýsledně. Podle vyšetřovatelů nic nenasvědčuje tomu, že se stal nějaký trestný čin. Zařadili ji mezi nezvěstné osoby a tím jejich práce skončila.“

„OK. Vidím, že máte na všechno odpověď. Připravila jste se na mě, i když stále dost dobře nechápu pohnutky, které vás vedly k tomu, že právě já vám můžu pomoct. Co kdybychom začali u vás. Vy znáte moje jméno, adresu, víte, co dělám, tím myslím povolání. Já o vás nevím zhola nic. Hmmm?“ vyloudil jsem jakýsi náznak úsměvu.

Ulevilo se jí. Usmála se. Vycítila z mé strany aspoň náznak zájmu. Posadila se na gauč, bez vyzvání, jako doma. Typický mladý člověk této doby.

„Jmenuju se Laura,“ začala a směle se mi podívala do očí. Přehodila si nohu přes nohu a rukama objala kolena.

Líbila se mi. Nebojte se, ne jako objekt mužské touhy, dívky v jejím věku nejsou pro mě zajímavé. Imponovala mi na ní ta přirozená bezprostřednost a jemná drzost.

Tušil jsem, že mě nečeká krátký rozhovor, a tak jsem se pohodlně usadil do křesla naproti ní.

„Dobře, Lauro. Odkud jste, co děláte?“ připadal jsem si jako u přijímacího pohovoru do práce. Absolvoval jsem jich několik a ze žádného jsem neměl dobrý pocit. A teď jsem se na straně toho, kdo se ptal, ocitl já.

„Bydlím v hlavním městě. S rodiči a bratrem. Nepracuju. Studuju vysokou školu. Jsem v prvním ročníku. Na žurnalistice,“ když to vyslovila, zmlkla. Se zjevným zájmem čekala, jak zareaguju. Použila přece kouzelné slovíčko, které mě mělo zvednout z křesla. Nezareagoval jsem ale. Nerad dělám to, co ode mne jiní očekávají.

„Chci být novinářka. Dobrá, úspěšná a slavná. Jako jste vy,“ pokračovala, když viděla můj zcela lhostejný postoj týkající se výběru vysoké školy.

„Jako jsem já? Nemýlíte se? Nejsem ani dobrý, ani úspěšný, a už vůbec ne slavný.“

„Nebuďte přehnaně skromný. Nesluší vám to. Před rokem jsem četla sérii vašich článků o Michalovi, muži s nelehkým osudem, který se stal vaším přítelem. Moc se mi líbily. Doslova jsem je hltala. Nemohla jsem se dočkat, kdy vyjde další. Fascinovala mě vaše tvrdohlavost a neústupnost. Jak jste se k Michalovi dostal, i to, kolik úsilí vás stálo, než jste se dopátral pravdy. Byla jsem v posledním ročníku na gymplu a nevím o jediném spolužákovi, který by nevěděl o Michalově osudu. Když jsme podávali přihlášky na výšku, neváhala jsem ani vteřinu. Toužím psát články, příběhy lidí, které se budou číst, o kterých se bude hodně mluvit, diskutovat,“ vášnivě obhajovala svoje rozhodnutí.

Pokudbudesestejným zápalem, nadšeníma zaníceními studovat, bude opravdudobrá, pomyslel jsem si. Pravda, jak říkával můj otec, pokud ji mráz „nespálí“ a alkohol nepokazí. Znám mnoho svých kolegů, které ten otcův pověstný „mráz“ zvaný úspěch spálil už na začátku kariéry, stejně jako jarní mrazy spálily rozkvetlé třešně v naší zahradě.

„Říkáte, že na novinařinu chodíte první rok. Takže jste studovat sotva začala, je to tak, ne?“

Sklonila hlavu a začala si nervózně kousat do spodního rtu.

„Ano, je to tak. V podstatě jsem ještě studovat ani nezačala. Před dvěma týdny jsme měli zápis,“ zapýřila se, protože odhalil její pokus o malou lež.

„No vidíte, ve škole jste fakticky ještě ani nebyla, ale už sníte o úspěchu, slávě, vděčnosti a obdivu lidí. Být skutečně dobrý, a to nejenom v novinařině, je o něčem jiném. Je to o pevné vůli, o tvrdé práci, o skromnosti, o pokoře. Pište články pro lidi a o lidech. Ne pro slávu a úspěch. Všechno, co budete v životě dělat, dělejte s láskou. Ostatní přijde samo.“

Při těch slovech jsem si mimochodem vzpomněl na epizodu ze slavného Dostojevského románu Bratři Karamazovi.

To přijde dáma ke Starci, který jí vypráví o přednostech a velikosti činorodé lásky.

Dáma na to reaguje oduševněle: „Podívejme se, to je mi otázka, a jaká otázka, jaká otázka! Vidíte, já tak miluju lidi, že, věřte mi, někdy sním o tom, že zahodím všechno, všechno, co mám, že opustím Lise a stanu se milosrdnou sestrou. Zavírám oči, přemýšlím a sním, a v takových chvílích v sobě cítím nepřemožitelnou sílu. Žádné rány, žádné hnisavé rány by mě nemohly odpudit! Já bych je převazovala a čistila vlastníma rukama, ošetřovala bych ty trpící doslova připravená líbat jejich rány.“

„I to je už hodně a je ušlechtilé,“ říká jí Stařec, „že se vaše mysl upírá na toto, a ne na něco jiného. Nejdřív nic, nic, a potom z ničeho nic opravdu uděláte nějaký dobrý skutek…“

„Ano, ale jak dlouho bych takovým životem dokázala žít?“ pokračovala dáma se zaujetím a téměř jakoby pomatená. „To je zásadní, ta nejhlavnější otázka. To je nejmučivější z mých otázek. Zavírám oči a ptám se sama sebe, jestli bych na této cestě vydržela. Co když ti ten nemocný, kterému čistíš rány, neodpoví vděčností, ale naopak tě začne trápit svými rozmary a vůbec si nevšimne tvých obětavých služeb, neocení tu službu lidstvu, ale naopak na tebe začne křičet, nevybíravě rozkazovat, dokonce i stěžovat si někomu z představených, což trpící často dělají – co potom? Vytrvá tvá láska nebo ne? A – představte si, já jsem tu otázku už v sobě řešila. Pokud je něco, co by mohlo moji, činorodou‘ lásku k lidstvu ochladit jednou a provždy, pak je to nevděk. Prostě jsem dělnice, která hned a okamžitě žádá odměnu, mzdu – ve formě pochvaly, oplácení lásky láskou. Jinak nejsem schopná nikoho milovat.“ Moudrý člověk byl tenhle Rus. Řekl nahlas slova, která platí i po letech, ať žijete kdekoliv a v jakémkoliv období.

„Děkuju, Lauro,“ rychle jsem se vrátil od Fjodora Michajloviče k mé návštěvnici, „už o vás vím tolik, kolik vy o mně. Nejvyšší čas vrátit se k tomu, proč jste tu. Ať to přebírám zleva doprava a zase naopak, pořád nemůžu přijít na to, jak bych mohl vaši zmizelou kamarádku najít.“

„Giu, vysvětlím vám to. Můžu vám říkat Giu?“

„Můžete, pokud nebudete před Giu říkat pane. Na spojení těchto dvou slov jsem alergický, doslova se osypu,“ a na souhlas jsem přikývl.

„Pane Giu?! No to je tedy opravdu legrační,“ pochechtávala se. „Asi před měsícem jsem v nějakém časopise četla příběh jednoho amerického novináře,“ pokračovala už s vážnou tváří. „Pátral po nezvěstném chlapci a po dvou týdnech neúnavného hledání ho našel. Jako novinář měl otevřené dveře skoro všude. A kde neměl, vždycky našel, vhodný klíč‘, který do jejich zámku pasoval. Napadlo mi, že i Bea by se dala podobným způsobem najít. Hned jsem si vzpomněla na vás. Jak jste našel Michala, Moniku…“

„Počkejte, Lauro. Nenašel jsem ani Moniku, ani Michala. Oni nebyli ztracení, oni nezmizeli. Jen jejich životy, jejich osud byl někde schovaný. Jejich společný osud. To je velký rozdíl.“

„Není. Bea měla, má, taky svůj osud. Jak váš Michal a Monika. Najděte ji, moc vás prosím.“

„Hm. Chcete ode mě nemožné. Jak dlouho byl ztracený ten chlapec v příběhu amerického novináře?“

„Dva týdny. Vy jste mě neposlouchal?“

„Poslouchal. A velmi pozorně. Chtěla jsem se jen ujistit, že jsem vás správně pochopil. Je rozdíl v tom hledat někoho od prvního dne jeho zmizení, a začít s tím po půlroce. Viděla jste film 96 hodin?“

„Neviděla. Filmy moc nemusím. Knihy ano, číst můžu od rána do noci, ale filmy? Ztráta času. U většiny z nich.“

Páni,nasvůjvěkzajímavýnázor, zastyděl jsem se v duchu. Nenápadně jsem se mrknul na skříňku, ve které jsem měl celou sbírku filmů, těch nejrůznějších, na jaké jen můžeš pomyslet. No co, každý máme nějakou tu slabou stránku.

„Nevadí, že jste ho neviděla, žádný problém. O nic světoborného jste nepřišla. Pointa celého příběhu je v tom, že Liam Neeson hledá svou dceru, kterou mu i s kamarádkou unesou v Paříži. Jako bývalý příslušník CIA ví, že pokud ji nenajde do devadesáti šesti hodin od chvíle, kdy zmizela, nenajde ji už nikdy. Pochopila jste?“

„Pochopila, ale reálný život není film. Ve skutečném životě se občas dějí i zázraky.“

Zhluboka jsem vzdychl. Vstal jsem a opět zamířil k oknu s výhledem do zahrady. Přemýšlet. Jak se může jen tak ztratit člověk? Zmizet beze stopy? Jsou jen dvě možnosti, jak se to může stát. První, že to udělá dobrovolně. Prostě se rozhodne pro jiný život, sbalí si pár osobních věcí a odejde.

Druhá, mnohem děsivější možnost je, že mu k tomu někdo „pomůže“. Že ho například unese, anebo… Při pomyšlení, co může následovat za spojkou anebo mi přeběhl mráz po zádech. Monika byla velmi čerstvá zkušenost.

„Lauro, opravdu bych vám velmi rád pomohl. Obávám se ale, že toho nejsem schopný, že ji nedokážu najít.“

„Aspoň se o to pokuste. Zjistěte, co se s ní stalo, proč zmizela. Kdo za to může. Napište o tom. Moc vás prosím.“

„Mám napsat o někom, kdo o tom vůbec nic netuší? Stále říkáte, že zmizela, ztratila se. Ale co když vaše kamarádka odešla dobrovolně? Z vlastní vůle? O takové alternativě neuvažujete?“ Sedl jsem si zpátky do křesla. „Mám návrh. S Beou jste chodila do jednoho ročníku, stejné třídy téže školy, z čehož usuzuju, že jste obě z hlavního města. Nebylo by jednodušší, kdybyste oslovila některého z mých kolegů tam? Některé znám, jsou výborní, lepší než já, mají, klíče‘ ode dveří, za nimiž sedí vlivnější a významnější lidé, než jsou ti, ke kterým se umím dostat já. Co kdybych vás na někoho z nich nakontaktoval a dal vám doporučení?“

Tentokrát vstala Laura. Nešla ale k oknu, nýbrž ke dveřím. Otevřela je. Ve tváři se jí zračilo velké zklamání.

„Děkuji vám za nabídku, ale nevážila jsem tak dalekou cestu, abych od vás slyšela právě tohle. Netuším, jestli je Bea obětí nějakého neštěstí, zločinu, anebo si sama zvolila tuto cestu. Vůbec jste mě nepochopil. Nevíte, jaké to je, když máte kamarádku, s níž se vidíte denně, setkáváte se, smějete se spolu, povídáte si o všem možném. A najednou není. Zmizela bez jediného slova, beze stopy. Nikdy předtím to neudělala. Nikdy předtím neodešla z domu, aniž by o tom řekla aspoň mamince. Hledali ji všichni. Rodina, přátelé, policie, a nic. Dnes je to přesně sto osmdesát sedm dní. Najednou mi svitla naděje, že s vaší pomocí bych přece jen mohla něco zjistit. A jediná odpověď, které se mi od vás dostalo, je, že mě nakontaktujete na nějakého svého kolegu?“

Měla pravdu. Přestože mi byla od samého začátku sympatická, hledal jsem během našeho rozhovoru celou dobu cestu, jak se jí zbavit. Ano, bylo to sobecké. Člověk by nikdy neměl odmítnout pomoc jinému člověku, když mu aspoň trochu pomoct může.

Promiňte,FjodoreMichajloviči,přílišrychlejsem zapomnělnavašeslovaz bratrů Karamazovových.

„Lauro, počkejte…“ zmohl jsem se po chvíli.

„Nenamáhejte se, Giu. Děkuji vám za váš čas a za to, že jsem se mohla s vámi seznámit. Asi jsem si vás zidealizovala. Člověk nemusí být takový, jakým se na první pohled zdá. Před několika minutami jste mi říkal, že všechno, co dělám, mám dělat s láskou, ostatní přijde samo. Držíte se toho i vy, anebo tím chcete jen okouzlit mladé naivní dívky?“ Podívala se na hodinky na ruce. „Promiňte, musím jít. Za chvilku mi jede autobus,“ řekla ještě a zavřela za sebou dveře.

Stál jsem jako solný sloup a nechápavě hleděl na místo, kde ještě před chvilkou stála. Takhle mi už dávno nikdo nenaložil. A ještě k tomu na mém domácím hřišti.

Cotoděláš,Giu?Pročjsiodmítlpomoctjí?Chovášsejakomalédítě.KdybyzateboupřišlaJana,vezmeštovšemideseti.PoMichalovijeBeanovávýzva.Jdi za Laurou, říkal jsem si v duchu.

Dlouho jsem nepřemýšlel. Bleskově jsem vklouzl do bot a vyběhl na ulici. Po Lauře ale ani stopy. Vrátil jsem se domů, z poličky jsem vzal doklady a klíčky od auta. Auto mám vždycky zaparkované před domem. Kdyby něco. Stíhací jízda za Laurou mohla začít. Na autobusové zastávce nebyla ani noha. Neklamný znak toho, že autobus do okresního města už odjel. Podle jízdního řádu, který byl vylepený uvnitř čekárny, před pěti minutami.

V pohodě ho dojedu, uklidnil jsem se.

Od nás z vesnice do okresního města je to nějakých dvacet kilometrů, osm zastávek. Ale autobus jsem nedohonil. Neuspěl jsem ani na konečné, i když jsem si byl jistý, že tady Lauru najdu. Houby s octem. Vypařila se. Jako duch.

Zklamaně jsem máchl rukou, sedl do auta a nastartoval, při tom jsem přemýšlel, co dál. Pomalu jsem se rozjel a mé auto vedla jakási tajemná navigace. Po cestě, kterou jsem moc dobře znal. Minul jsem poslední vesnici a zamířil do hor. Lesy na kopcích kolem hrály všemi barvami z palety neznámého malíře. Od tmavě zelené přes hnědou, žlutou až po červenou. Viditelný znak začínající nadvlády podzimu nad přírodou. Přes den bylo ještě příjemně teplo, dozvuky léta, ale noci už dýchaly chladem.

Během jízdy jsem se nostalgicky usmíval při vzpomínce na to, jak jsem tudy poprvé jel hledat muže, tak moc postiženého osudem, a nemohl jsem najít odbočku lesem, která měla vést až k jeho obydlí. Dnes s tím nemám absolutně žádný problém. Připomíná mi ho každý kousek lesa. Přítele, který se v mém životě tak zčistajasna objevil, a ještě rychleji z něho odešel.

Připadal jsem si jako v pohádce. Zářijové slunko prosvětlovalo les třpytícími se paprsky mezi vysokými stromy, s přibývajícími metry se intenzita světla zvyšovala, až les skončil. Přede mnou se objevila sluncem zalitá louka, uprostřed ní srub obehnaný palisádovou ohradou.

Auto jsem zaparkoval těsně před ohradou, vystoupil jsem a poodešel k vratům vedoucím dovnitř. Sehnul jsem se a z pod kamene vytáhl klíč. Po Michalově smrti toto místo osiřelo. Paní Helenka, milá korpulentní dáma, která tu „jen vařila a uklízela“, Michalova sestra a paní domácí v jednom, se i s manželem odstěhovala do města. Jezdili sem jen občas, od jara do podzimu, postarat se o dům, pokosit trávu, ostříhat keře… Nic se tu nezměnilo. Přivřel jsem oči a všechno, co jsem tu prožil před víc než rokem, začalo znovu ožívat. Přede mnou defilovali jako v nějakém filmu Michal, paní Helenka, dokonce i Michalův věrný dobrman Harry.

Pod vlivem vzpomínek jsem přešel dozadu za srub, kde ve stínu košatého dubu našel Michal svoje poslední místo odpočinku. Nechtěl ležet na žádném hřbitově, jeho přáním bylo zůstat tady, na místě, kde strávil poslední rok svého života.

„Dobrý den, příteli můj. Tak mě tu máte zas. Často na vás myslím. Ani nevíte, jak moc mi chybí naše rozhovory,“ rozmlouval jsem šeptem se skromným náhrobkem ze šedého kamene. Odpovědí mi bylo ticho, tak příznačné pro toto místo. Jenom větřík souhlasně zašuměl a pohrával si s listím v koruně dubu.

Udělal jsem dva kroky doleva k malému zatravněnému kopečku. Pod ním odpočíval Harry, Michalův čtyřnohý společník. Umřel jen několik dnů po svém pánovi. Žalem. Tak si na něj zvykl, že bez něho neuměl žít. Dokud byl Michla doma, nehnul se od něho na krok. Když onemocněl a odvezli ho do nemocnice, Harry celé dny proležel u brány. Čekal, až se Michal vrátí. Paní Helenka mu musela i misky na jídlo a pití donést na místo, které si sám vybral, a nehnul se odsud ani na krok. Někde jsem četl, že pes dokáže vycítit smrt. Nevím, jestli je to pravda, ale v den, kdy Michal zemřel, Harry brzy ráno utekl do lesa. Vrátil se až večer po pohřbu. Helenčin manžel ho našel ležet u čerstvého hrobu, byl natažený směrem ke kříži, který byl zasazený tam, kde je teď náhrobek. Hlavu měl mezi předními packami a v očích se mu leskly slzy. Od té chvíle nic nejedl a nepil. Jen ležel a plakal. Do té doby, než i on odešel z tohoto světa.

Myslím si, že mu Pán Bůh dal výjimku, že nemusel jít do psího nebe, ale že dostal propustku do toho našeho, aby mohl být i dál s Michalem. Jeho věrnost a oddanost si to zasloužila. A tak ho manžel paní Helenky pochoval vedle pána. On by si to určitě tak přál. Tak nějak by mělo vypadat přátelství až za hrob.

Přátelství,jakébylomeziLauroua Beou, napadlo mě cestou na místo, které mě v tomto pohádkovém lese okouzlilo nejvíc a kam směrovaly mé kroky, když jsem opustil srub. Patnáct minut lehké turistické chůze lesem a ocitl jsem se na břehu jezírka zalitého slunečními paprsky. Odrážely se ve vodní hladině a vytvářely na ní jakýsi zlatavý potah. Neskutečně krásná scenerie. Takovou nenamalujete, ani kdybyste se jmenoval Rembrandt Harmenszoon van Rijn nebo Vincent van Gogh. A to byli nějací mistři.

Jestliže jsem ten večer, kdy jsem na toto místo přišel poprvé, přímo hýkal nadšením, teď jsem ani nedýchal. Taková to byla nádhera. Tiše jsem si sedl na bílou lavičku a sledoval tanec slunečních paprsků nad modrozelenou hladinou. Ta krása se ani slovy nedá popsat, člověk by marně hledal ve své paměti vhodná slova, i když by měl nevím jak bohatou slovní zásobu.

Jsou místa, kam se budu vždycky rád vracet, která mi navždy budou připomínat lidi, které jsem tam potkal, události, které jsem tam prožil. Od Michalovy smrti jsem byl na tomto místě několikrát. Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy z této lavičky vstal a důstojně, jak to uměl jenom on, krokem středověkého šlechtice odešel do tmavé noci. Ve tváři měl spokojený výraz, že se konečně zbavil obrovského břemene, které dlouhá léta tížilo jeho duši a nedovolovalo mu žít. Vůbec jsem mu nezazlíval, že mě tu nechal samotného. Myslím si, že si to v té chvíli ani neuvědomil. Té noci jsme naše přátelství definitivně zpečetili.

Cesta do země zvané Přátelství je někdy velice krátká. Ani se nenadějete a jste tam. Jindy naopak musíte po cestě překonat spoustu překážek, vyškrabat se z hlubin propasti počáteční nedůvěry, vyšplhat na hory vzájemného porozumění a úcty jeden k druhému. Musíte se přesvědčit, že žádná řeka plná špíny, závisti a kalu zlomyslnosti vám nezabrání přeplavat na druhý břeh, kde je člověk, na kterém vám záleží. Někdy musíte o tu zemi tvrdě bojovat, a jindy vám pomůže náhoda. Na Přátelství, stejně jako na další zemi, která se jmenuje Láska, je nejhezčí to, že neexistují na žádné mapě. Nikdo nezná jejich souřadnice. A nepomůže vám ani kompas, ani GPS.

To, že se v této kouzelné zemi nacházíte, zjistíte velice lehce. Budete to cítit. Vaším navigačním přístrojem bude vaše srdce.

„Kdo to byl?“ vítala mě mamka, hned jak jsem otevřel branku do dvora. Seděla ve svém oblíbeném ratanovém křesle na zápraží našeho domu, aby jí neuteklo nic z toho, co se děje na ulici. Občas jsem měl dojem, a s přibývajícím věkem jsem se v něm utvrzoval, že moje mamka závodí s naší sousedkou po levé straně v tom, která z nich jako první zvěstuje té druhé nějakou novinku ze života obce.

„Koho máš na mysli?“ Tvářil jsem se nechápavě. Rád jsem s ní hrál tuto hru, byla to nesmírná zábava.

„Nedělej, že nevíš. Ráno sem přišla mladinká dívenka. Odkud ji znáš?“

Strašné. Někdy je horší než policejní vyšetřovatel. A nejhorší na tom je to, že tady odpověď využívám své právo a vypovídat nebudu, neexistuje. Tak dlouho mě bude trápit a vyptávat se, dokud jí všechno nevyklopím.

„Neznám ji. Dnes jsem ji viděl poprvé v životě.“ Prošel jsem kolem mamky do domu a hledal útočiště ve svém pokoji v prvním poschodí. Marně.

„Zvláštní. Neznáš ji a ona za tebou jen tak přicupitá. Když odejde, vystřelíš z domu jako namydlený blesk, pět vteřin sleduješ prázdnou ulici, aby ses potom jako smyslů zbavený vřítil do domu, zase vyletěl jako střela, skočil do auta, zmizel a vrátil se za tři hodiny. A vypadal jsi… jako… v posledním tažení,“ spráskla ruce a lapala po dechu. Vyjít po schodech už ji přece jenom trošku zmáhalo.

„Mami, ty jsi tedy třída! Ty detektivní seriály nesleduješ v televizi jen tak pro nic za nic. Něco se na tebe nalepilo,“ kýval jsem uznale hlavou. „Pokud mi dáš něco k jídlu, všechno ti povyprávím.“

Víc nepotřebovala. Jako střela přímo bleskově zvládla vzdálenost, která ji dělila od kuchyně. Než jsem tam za ní přišel, už jsem měl jídlo připravené na talíři a mamka si nedočkavě sedla ke mně ke stolu. Oba jsme doslova hltali. Já pečenou krkovičku se zelím a kynutým knedlíkem, ona mé vyprávění o Lauře. Věděl jsem, že si každou informaci pečlivě ukládá v paměti pro případ, že by se jí jen tak čirou náhodou zeptala sousedka. A že bude vyzvídat, na to vemte jed.

A na to, že moje mamka má vynikající paměť, si můžete vzít dvojitou dávku.

„Máš už představu, jak ji, tu Beu, hledat? Lépe řešeno, kde ji hledat?“

Zpozorněl jsem. Podezíravým pohledem jsem se podíval na ženu, která mě porodila a vychovala a která takové otázky nekladla jen tak. Něco tím sledovala, někam tím mířila.

„Ani ne, nepřemýšlel jsem nad tím. Vlastně jsme se s Laurou na ničem nedomluvili. Její návrh jsem odmítl. Tedy nejdřív jsem ho odmítl, a když jsem to přehodnotil, už jsem ji nenašel. Takže celou tu záležitost pouštím z hlavy.“

„Aha,“ zamyslela se, „dobře, dobře.“

Vstala od stolu a zamířila do svého pokoje. Najednou se zastavila, zvedla pravou ruku, vztyčila ukazováček, mírně se nahrbila a se skloněnou hlavou se ke mně otočila. Musel jsem se tomu smát. Samozřejmě v duchu, aby se neurazila. Však ji znám, nemluvila by se mnou hodně dlouho.

„Pokud si to rozmyslíš, měl bys začít pátrat v rodině toho děvčete. Té Bey. Ano, v její rodině. U matky, otce, sourozenců, tedy jestli nějaké má,“ mluvila velmi pomalu, s důrazem na každé slovo. Inspektor Colombo. Moje mamka se úplně převtělila do role jednoho z nejznámějších televizních detektivů. Jen s tím rozdílem, že on nosil pomačkaný šedý baloňák, ona se nejpohodlněji cítila v šatové zástěře. Peter Falk má vážnou konkurenci, musel jsem uznat. Opět jen pro sebe, v duchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slzy anděla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.