Krajina háďat

Povídky o apokalypse

Antologie III. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

Sestavili

Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

GORGONA

Praha 2019

KRAJINA HÁĎAT

Povídky o apokalypse

Antologie III. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

sestavili Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

ISBN 978-80-88029-47-2 (Epub)

První rozšířené elektronické vydání

© 2019 Gorgona Books

translation © 2019 Jan Kravčík

Balada o Hedě z ranče © 2019 Tereza Holubová

Bestie z údolí © 2019 Zdeněk Hledač

Dotyk motýlího křídla © 2019 Jarmila Mlčoušková

Hráč © 2019 Ivana Molnárová Dubcová

Jen na mě nezapomeň © 2019 Marek Brenišin

Konec emocí © 2019 Jan Stejskal

Krajina háďat © 2019 Lukáš Vlasák

Mea culpa © 2019 Dalibor Boubín

Mia © 2019 Lucie Ortega

Mýtina © 2019 Rostislav Prchlík

Návrat postapokalyptického otce © 2019 Veronika Fiedlerová

Nezvaný host © 2019 Adi Kovanič

Odplata © 2019 Jana Elinor Poláčková

Plody rodinného stromu © 2019 Tomáš Laube

Podzemní město © 2019 Ľuboslav Priesečan

Slib © 2019 Pavel Mondschein

Téma je apokalypsa © 2019 Tereza Holubová

redakce Hana Fruhwirtová

překlady ze slovenštiny Jan Kravčík

spolupráce Vojtěch Sedláček

grafická úprava a obálka Jan Kravčík

ilustrace na obálce Tithi Luadthong

vydalo nakladatelství

Gorgona Books s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Předmluva

Do třetího ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře, pořádané nakladatelstvím Gorgona, autoři a autorky zaslali celkem 92 soutěžních příspěvků. Téma Apokalypsa se opět ukázalo dostatečně pružným a tvůrci dostatečně kreativními. Ve svých pracích zobrazovali nejen zkázu světa, ať už způsobenou ekologickou katastrofou či globálním vojenským konfliktem, ale také apokalypsy rodinné či osobní.

Vždy si velmi ceníme toho, pokud je téma pojato s humorem. Tentokrát jsme mohli ocenit vtipnou pointu Slibu Pavla Mondscheina, hravost Nezvaného hosta Adi Kovanič nebo nápaditost Terezy Holubové v anekdotě Téma je apokalypsa. Naopak za schopnost střízlivě vylíčit smutnou až tragickou situaci bez zbytečného patosu chválíme Ivanu Molnárovou Dubcovou s jejím Hráčem.

Silnou stránkou apokalyptických povídek bylo místy až mistrné vylíčení atmosféry, která čtenáře dokáže doslova pohltit. Dech se vám bude tajit u hororové Mýtiny Rostislava Prchlíka nebo u znepokojivě intenzivního příběhu z prostředí psychiatrické léčebny Jen na mě nezapomeň od Marka Brenišina. Hutnou atmosférou dýchají rovněž prvorepublikové Plody rodinného stromu Tomáše Laubeho či Konec emocí Jana Stejskala.

Těší nás, že už potřetí můžeme vypravit do světa antologii žánrově i tematicky pestrých příběhů. Její elektronická verze navíc obsahuje všechny vítězné povídky, tedy i ty, které se z kapacitních důvodů nevešly do antologie tištěné. Do třetice tak děkujeme účastníkům soutěže, gratulujeme jejím vítězům a čtenářům přejeme příjemné počtení.

editoři

Lukáš Vlasák

Krajina háďat

Mezi nohama mladé milenky dokázal Pavel zapomenout na vše, i na konec světa.

Jejich dnešní setkání, jako tolik předešlých, vyvrcholilo společným velkým třeskem, při němž se mu v hlavě zatmělo. Potom se Pavlův vesmír začal znovu rozpínat a nabývat starých známých kontur.

Alžběta se otočila na bok a přitáhla si peřinu tak, že mu vzadu odhalila své dokonale kulaté tvary. Tvary, které Pavlovu ženu Simonu s každým dítětem postupně opouštěly. Valentovi měli děti dvě – starší Veroniku a mladšího Adámka. Kdysi, ještě před potomky, se Pavel učil každý záhyb Simonina těla nazpaměť. Znal všechna souhvězdí pih, která na kůži měla. i tu hvězdokupu ve tvářích, do níž se často a rád propadal, aby tam zapomněl na okolní svět, jako to dělal nyní s Alžbětou.

„Obejmi mi mě,“ zasténala Alžběta.

Objal ji.

„A povídej mi pohádku na dobrou noc,“ zašeptala.

„Zpaměti umím jen o Červené karkulce.“

„Tu mám stejně nejradši.“

Aby ne, napadlo Pavla. Neznal nikoho, na koho by příběh o holčičce, která neposlechla maminku a sešla z cestičky, pasoval víc než na Alžbětu. Má snad on být tím velkým zlým vlkem? Došlo mu, že v pohádce stejně jako v Alžbětině životě jedna důležitá postava zoufale chybí. Tatínek. Jenže hrát obě role bylo pro Pavla nemožné.

Devatenáctiletá Alžběta, i když si to ve své stále trochu dětské naivitě myslela, nebyla Pavlovou první velkou láskou po Simoně. Ve skutečnosti měl v průběhu manželství milenek víc a ona měla být podle původního plánu jen další v pořadí, která mu umožní nakrátko se ztratit v rozkoši a pak se vrátit domů za ženou a dětmi. s čistou hlavou.

Patřil k Simoně, Verunce a Adámkovi a nikdy si doopravdy nepřál patřit jinam. Přesto ho vábení sirén táhlo z vyhřátého manželského lůžka do nebezpečných vod. Zatím nenatrefil na rozeklaná skaliska, která by jeho rodinné bárce prorazila trup, ale ztrácel opatrnost, neboť mu ubývalo sil na vymýšlení všelijakých originálních krytí.

Dnes to chtěl s Alžbětou ukončit. Dokud je ještě čas, umiňoval si. Ale sotva večer zaťukal na dveře garsonky, vtáhla ho dovnitř chtivá náruč a čas, o který šlo Pavlovi především, přestal hrát roli. Rozum se vrátil až uprostřed noci, kdy po pasáži „Proč máš tak velké oči?“ Alžběta konečně usnula.

Vstal a potichu se oblékl. Pohledem zavadil o zrcadlo nad toaletním stolkem naproti posteli. „Proč máš tak velké oči?“ zeptal se ještě jednou cizího chlapa v odrazu.

Ve dveřích jednopokojového bytu se na Alžbětu ohlédl. Příště se s ní musí sejít odpoledne v kavárně a definitivně to utnout. Na rozdíl od předchozích avantýr Simona Alžbětu znala. Byla to dcera její kamarádky. Vídaly se, ne pravidelně, ale přece jen.

Opatrně za sebou zacvakl dveře. Světlo na chodbě nefungovalo. Přidržoval se zábradlí a potmě vyšel na ulici. Že lampy nesvítí ani tam, mu došlo až po chvíli. Zřejmě nějaký plošný výpadek, pomyslel si.

Auto nechal o blok dál, na parkovišti pod Nuselským mostem. Vyrazil ulicí. Byl na tmu zvyklý, bydlel se Simčou a dětmi na kraji vesnice, ale tady ve městě mu připadala nepřirozená. Otřásl se, ne však chladem, jelikož poslední letní noci ještě dýchaly teplým vzduchem. Že by strach ze tmy? Ten už dlouho nezažil. Uvědomoval si, že velcí zlí vlci nejsou jen v pohádkách, ale ve svých letech se bál už jen máločeho. Důvěrně znal jen strach, že se to jednou provalí.

Na konci řady činžáků se mu otevřel výhled na parkoviště. Záře ohně ho zabolela v očích, musel si je zakrýt dlaní. Pavel byl od jejího zdroje vzdálen asi třicet metrů, ale ani na vteřinu nezapochyboval – ten hořící vůz byl jeho džíp. Rozeběhl se k němu. Požár ho tak oslnil, že si nevšiml siluet vyčkávajících za hranicí světelného kruhu.

U ohně mu došlo, že blíž než na pět kroků se k autu stejně nedostane. Kovová výheň mu to nedovolila. Snad bude v Alžbětině domě hasičák, zadoufal.

Otočil se. Před ním vyvstaly ze stínů dvě postavy.

„Co tu jen tak čumíte? Pomozte mi sehnat něco, čím to uhasíme!“

Že se mu nechystají pomoct, došlo Pavlovi hned, jak ti dva vytáhli zbraně, které doposavad drželi za zády. Baseballová pálka a teleskopický obušek, klasika pouličních útočníků. Byli to kluci. Oba kolem dvacíti. s takovými by Alžběta měla chodit spíš, napadlo ho. i když tihle nespadali do škatulky jejího vkusu. Měli na sobě černé mikiny s kapucí, dozdobené sichrhajckami, nášivkami a plackami s písmeny NPS.

„To se ti nedoneslo, taťko?“ vyštěkl jeden z nich a hlas mu ještě trochu puberťácky přeskakoval. „Je konec světa. Konec vašeho světa. Teď je to krajina háďat. Berem si, co nám patří, jasný?“

Pavel nechápal. Chtělo se mu něco zařvat, ale byl tak konsternovaný, že ze sebe nevydal hlásku. Místo toho instinktivně udělal pár krůčku, takřka na místě, aby si zajistil pevnou půdu pod nohama. Chystal se ty dva rozrazit a běžet pryč. Co na tom, jestli přitom slízne pár ran? Takových už bylo… Vtom se mu na okraji zorného pole mihlo pár dalších stínů.

Výrostci před ním nebyli sami. Vypadalo to na čtyřnásobnou přesilu. Přesto to risknul. Vypálil plnou rychlostí vpřed a váhu svého metrákového těla použil jako beranidlo. Než však přišel náraz zepředu, schytal pár ran do týla.

Zhroutil se tváří do štěrku.

Zakrátko přišel k sobě, rozostřený obraz se začal skládat dohromady. Mohl být mimo sotva minutu, protože z hořícího džípu šlehaly plameny jen o trochu nižší.

Útočníci jej obestoupili. Jeden ho těžkou koženou botou převalil na záda. Pavel neměl sílu odporovat. Všiml si jen, že parta je co do pohlaví vyvážená. Skolily ho dvě holky, jedna s golfovou holí, druhá s lešenářskou trubkou. a ano, obě rovněž Alžbětina věku. Pomsta na velkém zlém vlkovi. Jestlipak ho taky rozpářou a zašijou mu do břicha kamení?

Zírali na něj. a strašně, strašně dlouho nic neříkali.

„Co chcete?“ vymáčkl ze sebe. „Kromě klíčků od toho auta, co jste zapálili, u sebe nemám nic. Vlastně jo, mobil, peněženku a v ní nanejvýš pár stovek. Jestli vám jde o tohle, vezměte si to a táhněte do prdele.“

„Ale ale, taťka se nám rozpovídal!“ zasmál se jeden z kluků. „Prachy klidně přilož na oheň, debile, kartu jakbysmet. Nic z toho už neplatí. Háďata nechtěj vůbec nic, jen si užít trochu zábavy.“

„Jo! Girls just wanna have fun!“ zařvala menší, oplácanější holka, co měla spínacími špendlíky vyzdobený i obličej. Její hlas byl hrubý, prokouřený a vychlastaný. Když si Pavel představil, že něco takového by mohlo za pár let vyrůst z Veroniky, sevřely se mu útroby.

„Tenhle už to pochopil, pojďte, najdeme někoho dalšího, komu je potřeba vylíčit nový pořádek světa!“ zavelel maník s pálkou.

A skutečně – všichni čtyři klidně odkráčeli. Neutíkali, neschovávali se před policií. Šli sebejistě, jako by jim ulice patřila. Cestou mlátili do lamp a plechových košů a vyřvávali: „Hej, lidi, vstávejte! Tohle je začátek! Začátek konce!“

Pavel se přetočil zpátky na břicho, aby se s oporou všech čtyř končetin postavil. Než se mu to podařilo, do úst se mu vyřinuly žaludeční šťávy a pozvracel se.

Plameny takřka dohasly. Zavřel oči a přál si, aby mu vesmír dal znamení, co má dělat. Tohle byl průser. Kardinální.

V kapse zavibroval mobil. Volá: Moje Simonka. Hodiny v rohu displeje ukazovaly 2:32. „Začátek! Začátek konce!“ doznívalo Pavlovi v uších.

Přijal hovor. „Ahoj,“ odmlčel se, „lásko.“

„Pavle!“ vyhrkla Simona. „Jsi v pořádku?“

Měl sto chutí přiznat, že v pořádku rozhodně není, ale včas se zarazil – nemyslelo mu to teď natolik, aby dokázal zkonstruovat nějakou přijatelnou variantu událostí.

„Jo. Jo, jsem.“

„Kde jsi?“

„V práci přece.“

„Máte tam nějaké ticho.“

Pavel pracoval jako výčepní. Měl na starost nablýskaný pult s pípami, chloubu vyhlášeného pražského hostince. v tuto noční hodinu se mu manželka obvykle nedovolala, a pokud ano, sotva ho ve sluchátku přes všechen ten lomoz podniku slyšela. Naštěstí šlo v tomto případě vymyslet vhodnou lež hravě: „Šel jsem na dvůr, dát si pauzu. Potřeboval jsem se nadýchat trochu čerstvého vzduchu.“

„Doufám, že nekouříš. Víš, že to vždycky poznám,“ vyčetla mu. Od zavedení zákazu kouření v restauracích šla po každém podezřelém závanu tabáku jako lovecký pes.

Pavel měl co dělat, aby ušklíbnutí zadusil ještě v zárodku. Skutečně páchl kouřem na sto honů, ale od cigaret to nebylo. a protože nejlepší obrana v partnerských hádkách je útok, vyjel na ni: „Kdybys konečně přestala řešit kraviny, bylo by na světě líp.“ Přitom si vzpomněl na provolávání útočníků a přeběhl mu mráz po zádech.

„Máš na srdci něco důležitýho, nebo mě chceš jenom prudit?“ vyjel na ni v závěrečném výpadu. Dávno už Simoně přestal tolerovat, že mu volala jen tak, protože ho chtěla slyšet, protože jí chyběl.

Chvíli naštvaně mlčela, ale pak řekla: „Promiň. Já… Nevolám, abych tě kontrolovala. Mám strach, Pavle. Nejde proud. a není to jen u nás. Nesvítí celá Bašť, ani Líbeznice. Tam, kde bývá nad Prahou ta oranžová záře, není nic. Z vesnice jsem slyšela divné zvuky, jako křik, výstřely a snad i výbuchy. Copak vám v práci proud jde?“

Pavel sevřel telefon. „Poslouchej, Simi. Budu stručnej, protože nevím, jestli i telefony brzo neohluchnou. Něco se fakt děje. Lidi se chovají divně. Tady taky. Jedu hned domů. Pusť psy a zamkněte se. i branku. Do hodiny jsem u vás.“

Simona neodpověděla, a tak oddálil telefon od ucha a podíval se na displej: Hovor ukončen. Pokusil se ji vytočit znovu, ale ozval se jen protivný trojtón ohlašující nemožnost spojení.

„Do prdele.“

Zadíval se smutně na torzo džípu. Věděl, že bude složité to Simoně vysvětlit, ale zbývala mu jediná možnost, jak se dostat co nejrychleji domů.

„Alžběto! Alžběto, vstávej!“

Zevnitř slyšel, jak se pokusila marně rozsvítit a pak do něčeho kopla. Ozvaly se tlumené nadávky a pak konečně i zarachocení klíčů v zámku.

Místo milenčina chtivého náručí ho za dveřmi tentokrát čekala facka – avšak jen naoko, bez upřímné razance. „Ty hade! Uspat mě a pak se vytratit. Jsem snad nějaká rajda na jednu noc?“

„Rychle dovnitř,“ přerušil ji a hrnul se do bytečku.

„Copak, taťko, máš chuť na přídavek?“

To oslovení, to ho vykolejilo.

Netrvalo dlouho a i v té tmě si Alžběta všimla, jak je zřízený. „Co se ti stalo?“

Vynechal podrobnosti. Řekl jí jen, že v celém městě, možná v celé republice, nejde proud a že venku ho zbila nějaká mladá parta, která mu zapálila džíp. „Potřebuju si půjčit pižďucha, abych se dostal domů.“

„Jasně, takže mě tu necháš na pospas ňákejm grázlům a pojedeš si za ní,“ odsekla.

„Neser, Bětuno. To auto jsem ti koupil já. Vůbec bych se tě nemusel prosit. Mám dvě děti, copak to nechápeš?“

„A co já? Já taky potřebuju ochránit.“

Rozmýšlel se asi dvě vteřiny. Stejně už s tou variantou v duchu počítal. „Dobře, pojedeme spolu. Zůstaneš u nás, dokud se to venku neuklidní.“

„A co řekneš Simoně?“

„To nevím, sakra. Řeknu jí třeba, že ses za mnou zrovna stavila v práci, když šly věci do kopru. a tak jsem tě vzal s sebou, protože…“

„No, jen to dořekni, vždyť já vím, že kromě mámy nikoho nemám.“

„Promiň, nechtěl jsem ti připomínat zrovna tohle.“

„Dobře,“ vzdychla Alžběta, „tak jedem.“

„A nechceš se trochu převléct?“

Během rozhovoru na sebe navlékla jen lehké sportovní kraťasy a nechala si Pavlovo tričko, které nosila na spaní a které na něm vyžadonila před pár týdny, protože chtěla spát v něčem, co voní jako on.

„Proč jako?“

„Takhle bys za mnou do hospody asi nepřišla, nemyslíš?“

„Pfff, vy ženáči jste všichni stejní, musíte mít za všech okolností dokonalý alibi, protože jste z těch svejch fúrií posraný až za ušima.“

Pavel se jí raději neptal, kde načerpala tolik zkušeností, že si dovoluje zobecňovat chování zadaných mužů, a mlčky přihlížel tomu, jak se svléká celá donaha, bere si čisté krajkové kalhotky, legíny, co jí dokonale obepínají dolní část těla, a černé triko s výstřihem tak akorát, aby působil lascivně a zároveň ponechal dostatek prostoru pro představivost. Přestříkla se parfémem, z něhož šel do kolen, a dodala: „Malovat se nebudu, jestli ti to nevadí.“

„To přežiju. Jedem.“

Než vyšli z domu, zkontroloval, zda je vzduch na ulici čistý. Pižďuch stál jen pár kroků od vchodu, naštěstí celý. Byl to malý třídveřový citroën limetkové barvy. Koupil jí ho za pár šupů, aby za ním mohla dorazit i tehdy, když si Simona vzala džíp a nechala Pavla doma samotného. Párkrát se zkoušeli milovat i v něm, ale s něčím takovým francouzští inženýři nepočítali.

„Ptám se tě, jestli budeš řídit!“ přerušila Alžběta tok vzpomínek na společné chvilky.

Vyklepal je z hlavy a odpověděl: „Jasně.“

Hodila mu klíčky přes kapotu. „Tak jedem. Taťko.“

Strčil klíčky do zapalování a modlil se, aby auto naskočilo. Vzpomněl si na román Tma od Ondřeje Neffa, kde veškerými obvody přestala proudit elektřina a nefungovalo lautr nic. Tohle naštěstí nebyl jejich případ, vypadalo to, že přerušena je jen dodávka ze sítě.

Utahané herky pod pižďuchovou kapotou zaržály, reflektory se rozsvítily a Pavel s Alžbětou vyrazili směr Bašť.

Zvuk starého motoru připadal Pavlovi ve ztichlé noční ulici hlasitější než obvykle. Jízda v naprosté temnotě uprostřed velkoměsta nebyla nic příjemného. Měl tendence zhasnout i vlastní světla, protože si kvůli nim připadal na ráně, ale to už by neviděl nic. Občas zahlédl za okny problikávat plamínky svíček anebo míhat se kužely baterky. Ale většinou měli lidé zatažené žaluzie a závěsy. Pokud nespali a o nastalém chaosu věděli, nechtěli s ním mít nic společného a jen se tiše modlili za brzký východ slunce.

Pavel s Alžbětou se pomalu prokousávali městem, mířili z centra na sever. On na každém rohu trnul, co na ně vystartuje, ona se kupodivu cítila mnohem lépe, než kdyby ji nechal samotnou v té bonsaj-verzi pronájmu. Zapálila si.

„Nekuř, prosím tě, Simonka to ucítí.“

Alžběta se usmála a vyfoukla mu oblak dýmu přímo do obličeje.

Až na to, že byla všude nezvyklá tma, se v noční Praze nic podezřelého nedělo. Alžběta začala Pavla podezírat, že si to celé vymyslel, a dorážela na něj, proč bylo nutné ji tahat z postele a vozit za manželkou. Má to snad být nějaká brutální forma rozchodu? Kromě šrámů, které Pavel u hořícího džípu utržil, trička načichlého dýmem a faktu, že si radši půjčil pižďucha, protože údajně nemohl jet vlastním autem, neměla žádný hmatatelný důkaz, že je se světem něco v nepořádku.

Na Alžbětiny neustálé dotazy a narážky Pavel neměl jasnou odpověď. Sám v situaci tápal, a tak zarytě mlčel. Soustředil se na řízení.

„Tak víš co,“ prohlásila po další tirádě bez odpovědi Alžběta, „když mi to neřekneš ty, řekne mi to někdo jiný.“ a zapnula rádio.

Pavel pochyboval, že zrovna stanice byly z odstavení dodávky proudu vynechány, ale Alžběta vytrvale přelaďovala frekvenci, desetinu po desetince, až se jí podařilo nalézt něco jako vysílání.

„… se, že my, radioamatéři, jsme jediní, komu se podařilo prolomit hradbu mlčení. Tady DJ Mrákula na frekvenci 90,2. Nebojte se, posluchači, mám dost baterií na to, abych to ještě nějakou tu chvíli utáhl. Můj kámoš Sowatson má dokonce naftový generátor a ve sklepě solidní zásobičku, lepší než lecjaká benzínka. Kde bydlí, vám samozřejmě neřeknu, kdoví, jak se tahle zombie apokalypsa, nebo co to je, vyvine. Vládní hlášení na frekvenci 100,1, které jsme už všichni slyšeli stokrát, mluví o teroristickém útoku. No to by nás nenapadlo, pane ministře, děkujeme! Ale kdo za ním stojí se můžete dozvědět jen díky nám, podnikavým radioamatérům, kteří pro vás sbírají hlášení o evidentně dlouho připravovaných útocích undergroundového hnutí, jehož členové si říkají háďata. Za chvíli si vás převezme můj kámoš MC Kodiak, aby vám řekl, co je nového. Ale než si to na papíře sesumíruje, pustím vám jednu písničku. Omluvte mou chudou diskotéku, mám tu jen natahovací gramofon a pár starých vinylů. Takže, jestli jste si mysleli, že mu uniknete aspoň po konci světa, pletli jste se – je tady božský Kája a jeho Lady Karneval. Protože… Páni a paní, já vím, jak se ruší žal!“

„Jestli tenhle trapák vždycky snil o tom, že jednou nahradí Leoše Mareše, tak se mu to právě podařilo. Vsadím se, že ho teď poslouchá víc lidí než Ranní show na Evropě 2. Nalaď tam tu vládu,“ řekl Pavel Alžbětě a dodal: „Tak vidíš, že jsem nekecal.“

Na dané frekvenci skutečně vysílali krátké oficiální hlášení stále dokola: „Vážení spoluobčané, hovoří ministr obrany České republiky. Základní prvek infrastruktury státu – rozvody elektrické sítě – napadla dosud neznámá teroristická organizace. Na celém našem území nejde od dnešní půlnoci proud. Pan prezident a ostatní nejvyšší ústavní činitelé jsou v bezpečí.“

„Tak to se nám ulevilo,“ neodpustil si Pavel.

„Pšt!“

„… řešíme a do rána ji budeme mít plně pod kontrolou. Nabádáme občany, aby se nedopouštěli žádných ukvapených činů, zavřeli se doma a strávili těch pár hodin do rozednění se svými blízkými.“ Na závěr si pan ministr dovolil sklouznout do osobnějšího, emotivnějšího tónu: „Nejste v tom sami. Společně jim zatneme tipec.“ Pak se rádio na chvilku odmlčelo a stejná zpráva začala nanovo. „Vážení spoluobčané…“

Pavel se uchechtl. „Měl spíš říct, že je roztrhneme jako hada. Háďata… Co to má kurva znamenat?“

„Panebože,“ vydechla Alžběta a s vytřeštěnýma očima vstřebávala, co právě slyšela. „Jsme v prdeli, jsme v prdeli…“

„Nepanikař, prosím tě. a vrať tam DJ Mrákulu, třeba ještě stihneme šalala-lala-lalala-lalali.“

Alžběta se na něj nechápavě podívala. „Pozor!“ zakřičela náhle. Pavel dupl na brzdu. Most Barikádníků před nimi byl zatarasen průvodem háďat v černém.

Viděli je. Nemohli je nevidět. Byli široko daleko jediným zdrojem světla. a pižďuchův motor navíc řval jak kráva. Dav, který k nim stál doposud zády, se začal otáčet. Do noci vystoupily bledé hubené tváře s propadlýma očima. První z anarchistů v čele davu se Pavlovu autíčku na klíček rozběhl vstříc.

„Couvej, couvej!“ zaječela Alžběta.

„To nestihnu.“

Pavel věděl, že pižďuchova zpátečka je pomalá, a než by se otočil, ti parchanti by ho obklíčili. Bylo jich tolik, že je klidně mohli i s jejich čtyřrychlostním prdítkem svrhnout z mostu.

„Zavři oči.“

„Ne.“

„Musím to udělat, Betty. My, nebo oni.“

„Klidně to udělej. Ale já budu mít oči otevřený.“

Měl jen jednu šanci, pokud by zastavil, už by se nerozjel. Zařadil jedničku, ale než pustil spojku, řádně ten slaboučký motor vytůroval, takže nezněl jako auto, ale spíš jako mixér.

„Středočeský masakr motorovou sekačkou,“ pronesl Pavel a pižďuch vystřelil kupředu.

Těla narážela na kapotu a odrážela se od čelního skla. Snažil se nevnímat, že jde o lidské bytosti. Představoval si, že ty rány vydávají jen o něco větší dešťové kapky nebo kroupy. Bral dav před sebou jako přírodní překážku, již je třeba překonat. Rozhodně si zakázal myslet na to, že tou jízdou se z něj pravděpodobně stal vrah.

Chování háďat, teroristů, jak ty lidi označilo rádio, mu v tom ostatně dost napomáhalo. Při prvním kontaktu auta s tělem jednoho z nich se nerozprchli do stran. Naopak, vrhli se na Pavla jako příslovečné vosy. Ba ne, ani vosy se nevrhají takhle zuřivě.

Po vzoru husitů svírali mladí muži a ženy zbraně co dům dal. Když okénkem spolujezdce projel ostrý hrot krumpáče, Alžběta zaječela a skočila Pavlovi do klína. Ale on nezastavil. Plyn držel sešlápnutý a metr po metru se prokousával lidskou bariérou. Krumpáč se vytrhl háděti z rukou a po chvíli z okénka vypadl.

Zvenčí nepronikal do auta žádný hluk. Zástup bojovníků za nový pořádek světa byl naprosto tichý. Ve zlověstném mlčení přijímali souboj s autem jako nevyhnutelnost. Možná to jsou opravdu zombie, napadlo Pavla. Připadalo mu, že oni a on už nepatří ke stejnému živočišnému druhu.

Pižďuch nadskočil a Pavel s Alžbětou ucítili, jak jim pod podvozkem prorotovalo poslední tělo. Motor zaúpěl. Byli zpátky na rovné silnici a cestě vpřed nic nebránilo. Citroën ale po bitvě držel pohromadě jen silou vůle. Přední reflektory vymlácené, výfuk kovově hrčel a řízení táhlo silně doleva.

„Za dvacet minut jsme doma,“ oznámil Pavel. Byl to optimistický odhad.

Alžběta zírala do tmy. Pavel si myslel, že upadla do šoku, protože skoro nedýchala, ale hned nato řekla: „Tak to bylo hustý.“

Nenapadlo ho, co na to říct. Koneckonců, nebyl jejím otcem, aby ji napomenul s tím, že její označení je pro danou situaci přinejmenším nevhodné. Pomyslel si jen, že Betty má s háďaty mnohem víc společného než on. a tak jeli dál a mlčení rušilo jen pižďuchovo skuhrání.

Bez dalších střetů s militantním hnutím, jež mělo katastrofu dnešní noci na svědomí, se dokodrcali do obce Bašť, na jejímž okraji měli Valentovi rodinnou vilku. Jako rodilý Pražák si Pavel díky mastné hypotéce splnil sen o úniku z velkoměsta, ale gravitační síla metropole ho stejně nepustila dál než do jednoho ze satelitů, které kolem matky měst vznikly v prstenci bývalých vesniček s pár stovkami starousedlíků. Dnes tu podobných domků, jako měli Valentovi, stály celé čtvrti, daleko větší než historická jádra obcí.

Se strašlivým rachotem zastavil před brankou. Pižďuchův motor syčel a v malých proužcích z něj stoupal smradlavý dým.

Za plotem hlídali dva nečistokrevní vlčáci, bratři z nechtěného vrhu. Na sousedovu papírovou fenu skočil vesnický obšourník a Pavel se podměrečných štěňat ujal, čímž si splnil další sen – mít psa. Vůbec mu nevadilo, že jsou dva, a navíc podle objektivních chovatelských měřítek oškliví. Pojmenoval je Bilbo a Pytlík, protože to byli takoví půlčíci mezi německými ovčáky.

Bilbo s Pytlíkem zvědavě pozorovali limetkovou rachotinu, která se jim zdála povědomá, ale divně zněla i smrděla. Když z ní však vystoupil páníček s Betty, kterou také dobře znali, začali vrtět chvosty a skákat na branku.

„Kšccc! Jděte dolů!“ odháněl je Pavel, když odemykal. Došel po oblázkovém chodníčku až ke dveřím vily, Alžběta v závěsu za ním. Dveře se otevřely na škvíru.

„Pavle?“

„Jo, jsem to já. Přivezl jsem Bětku. Náhodou jsem na ni narazil v práci, tak jsem jí nabídl, jestli nechce jet k nám.“

Simona prudce otevřela a vlepila mu dvě facky. Na rozdíl od té, kterou dostal před garsonkou, tyhle byly opravdové.

Chvíli vnímal jen to, jak ho pálí líce. Pak se mu Simona vrhla kolem krku a stiskla ho tak silně, že zaváhal, jestli se ho nepokouší uškrtit.

„Ty seš takovej… neskutečnej… hajzl, Pavle. Pojď dovnitř. a šukátko si vezmi s sebou.“

Jen co vešli do předsíně a zavřeli za sebou, nahodila Alžběta smířlivý tón: „Ahoj Simčo.“

„Nemluv na mě. Co by na to řekla tvoje máma? Vždyť tě znám odmala. a ty se mi pelešíš s chlapem, tátou od dětí! Dneska v noci tu můžeš zůstat, ale pak už tě nechci nikdy vidět!“

Mezitím šel Pavel dál a obdivoval Simoninu schopnost dům během jednoho večera přeměnit v provizorní vojenský bunkr. Vrchní patro bylo kompletně zapečetěné – nad schodištěm ležel dřevěný poklop zamčený na petlici s visacím zámkem. Veškerá okna byla zatemněná chlupatými larisami. Štáb rodinné jednotky sídlil v kuchyni spojené s obývacím pokojem, kde na gauči spaly děti ve spacácích. Pokud by se některé z nich probudilo, dostalo by se pouze do koupelny a na záchod. Ostatní místnosti byly pozamykány. Na kuchyňském stole stála dvě rádia, jedno naladěné na vládní vysílání, druhé na DJ Mrákulu a jeho partu nadšenců. Simona je střídavě zesilovala a zeslabovala, aby si udržela přehled. Tu a tam plápolaly knoty svíček, kuchyň o něco víc osvětlovala falešná petrolejka na baterie.

„Teda, já zírám. Sám bych to nezařídil líp. Ty ses snad pro apokalypsu narodila.“ Pavel věděl, že Simona od dětství trávila každé léto na táborech a v dospělosti na ně jezdila jako vedoucí. Tuto zálibu s ní však nesdílel, a tak netušil, čeho je jeho žena schopna.

„Kdyby ses nekurvil, mohl jsi mi pomoct.“

Alžběta se nadechla, ale ze Simonina pohledu jí plíce zase splaskly.

„Jak to vypadá ve městě?“ zeptala se Simona.

Pavel jí vypověděl vše o napadení i o zničení džípu. Vynechal jen místo incidentu a zamlčel rovněž, že Alžbětin citröen, kterým musel přijet, je vlastně psaný na něj. Detailněji se rozpovídal o situaci v Praze i o jejich motosouboji s davem na mostě. Bětka ho sem tam doplnila, ale na její komentáře Simona vůbec nereagovala.

„Co rozhlas? Hlásili něco zajímavého?“ chtěl vědět Pavel.

„Pořád jen opakují, abychom nevycházeli. a že musíme vydržet do rána. To by mě zajímalo, co se jim do té doby podaří vymyslet.“

„Takže totéž, co jsme slyšeli cestou sem. a děti?“

Simona se na něj podívala, jako by na té otázce snad bylo něco špatně. s odpovědí si dala načas. „Spí. Adam se šel po půlnoci vyčurat, a když zjistil, že nesvítí světlo, vzbudil celý dům. Tak jsem to zjistila i já. Pak jsme z vesnice slyšeli ty zvuky. Děti měly nejdřív oči navrch hlavy a chtěly se mnou sedět při svíčkách, ale za chvíli se jim začala klížit víčka, a tak jsem jim dovolila spát v obýváku. Teprve potom jsem to tady všechno předělala. Nechtěla jsem je zbytečně plašit.“

„Jsi báječná ženská, Simono. Miluju tě,“ řekl Pavel a bylo mu jedno, že to slyší i Alžběta.

„Pavle,“ oslovila ho Simona ledově, „až to bude bezpečné, vypadneš odsud i s tou fuchtlí.“

Alžběta zasyčela.

„Ztichni, zmije,“ obrátila se na ni Simona, „jsi v mém domě jen proto, že to toleruju.“

Alžběta měla sto chutí odejít, ale našla o jeden důvod víc, proč zůstat. Odklidila se do kuchyně. Měla pocit, že si nezaslouží sedět u stolu šťastné rodinky, a tak si kecla na zem a opřela se zády o skřínku kuchyňské linky.

Minuty pomalu ubíhaly. Ticho narušovalo jen monotónní vládní vysílání. DJ Mrákulu už odstřihli. Do strachem vyplněné prázdnoty konečně zazněl zvuk naděje – švitoření ptáků za okny. Znamenalo to, že se pomalu, pomalounku blíží svítání.

Bilbo s Pytlíkem se rozštěkali. Pavel si všiml, jak sebou jeho ženy trhly. Štěkot neustával, naopak nabíral na zuřivosti.

To není dobrý, pomyslel si Pavel a pohledem vyhledal Simonu. Naznačil jí, že odkryje deku z malého okénka na chodbě, které mířilo přímo k brance. Přikývla.

Venku nebyla tma, ale ještě ani světlo. Tmavě modrý úsvit odhaloval jen zahradu, plot a pár metrů ulice.

„Sousedko!“ ozvalo se.

To je Lávra, uvědomil si Pavel a oznámil to šeptem Simoně. Byl to mužík tak malý, že jej nebylo přes plot vidět.

„Sousedko, jste v pořádku?“

Lávrův domek stával dříve na okraji Baště, ale s rozrůstající se zástavbou se dostal takřka do centra dnešní podoby obce. Nebyli doopravdy sousedé. Ale jemu nikdy nebylo zatěžko udělat těch pár kroků, aby se přesvědčil, zda je jeho Simonka v pořádku. Vyhlédl si ji v pekařství. Byl vdovec a od místních drben se dozvěděl, že Simončin manžel bývá celé noci ve městě. Starý kocour cítil, že na nějaké to příležitostné mrouskání by v sobě ještě síly vydoloval.

„Co tu chce?“

„Jak to mám vědět, já ho nezvala.“

„Jdu ven.“

„Ne, počkej. Půjdu já.“

„To tak,“ prohlásil Pavel a vypochodoval předsíní. Když se ukázal ve dveřích, viděl mezi plaňkami, jak Lávra zbledl.

„Co je?“ zavolal na něj Pavel.

Psi ztichli. Využili otevřených dveří, zaběhli do chodby a dál do útrob baráku.

„Co?“ odpověděl Lávra, ale přitom se Pavlovi nedíval do očí, jako by mluvil spíš s chodníkem.

„Potřebujete něco?“

„Cože?“ Hra na blbého bez očního kontaktu pokračovala.

„Do prdele, mluvím snad klingonsky? Řekni mi, co chceš, nebo vypadni, dnešní noc nemám s hajzlama trpělivost.“

Simoně, která to celé sledovala, připadalo, že Pavel přehání. Mluvit hrubě ho slyšela jen výjimečně a role drsňáka, již se rozhodl před Lávrou hrát, jí nebyla sympatická. Její Pavel nebyl nahláškovaný Bruce Willis, spíš Medvídek Pú.

Medvídek se ale dnes rozhodl ukázat zuby a drápy. Cítil, že už mu může být všechno jedno, jestli se opravdu blíží konec vztahu nebo konec světa… Rázně vykročil k brance a propichoval vetřelce pohledem.

„Nevěděl jsem, že jste doma, sousede. Neviděl jsem vaše auto, myslel jsem, že…“

„Tak moje auto, jo? Vím moc dobře, co sis myslel. Že zaskočíš za Simonkou. Zeptat se, jestli něco nepotřebuje.“

Lávra se opět zadíval na chodník a něco směrem do země zamumlal. Přes jednolitou spodní část plotu Pavel neviděl proč. Ale když bral za kliku branky, zaslechl odspodu šepot: „To je jedno, vylákej ho ven.“

„Cože?“ tentokrát se nechápavě zeptal Pavel.

Nato se z chodníku vymrštilo úderné komando šesti černooděnců. Jeden Pavlovi podrazil nohy tyčí, druhý mu strčil do pusy smrdutý hadr a další jej zalehli.

Simona viděla, jak Pavlova postava zmizela. „Ne!“ vykřikla a v náhlém impulzu vyběhla z domu. Už ve dveřích si uvědomila, že ochranářský instinkt jí tentokrát neporadil správně.

Na trávníku ji popadly a povalily několikery cizí paže. Otevřenou brankou zahlédla Pavlovo bezvládné tělo na dlažbě. Zmítala se, ale útočníci měli převahu. Po trávníku k ní vítězoslavně nakráčel Lávra a ohyzdně se šklebil.

„Teď konečně rozsekneme spor chlapů v hospodě, jestli seš frigidní, nebo jenom upejpavá, Simonko.“

Jeden anarchista však jeho vytahování utnul: „Drž hubu, skrčku. Seš stejnej robot jako ona a novému pořádku světa jsi právě přestal být užitečný.“

Hádě se rozmáchlo teleskopickým obuškem a švihlo Lávru přes nos, jen to zapraštělo. Lávra se skácel, tvář na trávníku natočenou k Simoně, jako by se chtěl naposledy pokochat pohledem na objekt své touhy. Ale do kdysi mlsných očí se teď vpíjela krev a vyplavovala z nich jiskry života.

Útočníci přitáhli k Simoně Pavla a oba je svázali. Pak je dovlekli doprostřed obýváku.

Pavel jen stěží vnímal, co se děje. Praštil se do hlavy buď při pádu, nebo po ní dostal nějakou zbraní. Simona měla mysl jasnější. Zcela zřetelně si uvědomovala, že v obývacím pokoji něco chybí. Děti. Navíc nebylo nikde ani stopy po tom, že by tam nocovaly. Teprve když se mohla nepozorovaně porozhlédnout, všimla si, že cíp jednoho ze spacáků vykukuje za gaučem. Na malou chvíli se Simoně ulevilo. Děti byly schované. v bezpečí. Zatím.

Dva grázlové spoutaný manželský pár hlídali. Zbylí čtyři se vydali prohledávat dům. Simona slyšela, jak vyrážejí zámky, brakují obsahy skříní a zásuvek, rozbíjejí skla vitrín. Zřejmě nenašli, co hledali, protože ve svém zběsilém rabování nepřestávali a zdálo se, že jsou čím dál zuřivější.

„My si vezmem sklep, vy prohledejte garáž,“ zavelel jeden z nich a skupinka se znovu rozdělila. Teď byly zvuky ničení Valentovic domova o něco vzdálenější, přesto každé zapraskání nebo tříštění Simonu zabolelo u srdce. Čím dál víc se bála o děti. Jak to, že je ještě nenašli? Kde jsou?

Pavlovi se pomalu vyjasnilo, i když cítil, jak mu levá půlka temene pulzuje bolestí. Vnímal Simonu třesoucí se za jeho zády a po ničem netoužil víc, než aby ji mohl obejmout a ochránit ve svém náručí. Ale provazy to nedovolily. Aspoň zašeptal: „Neboj, to bude dobré.“

Pavlova snaha neunikla jednomu z hlídačů. „Hubu držet!“

Organizace zřejmě ortodoxně rekrutovala jen lidi pod třicet. Druhou osobou na stráži byla totiž opět sotva dvacetiletá dívka. Zaklekla Simoně hrudník. Simona hekala a sípala, ale váhu háděte udržela.

„Řekni nám, kde to schováváš, mamino, a nebudeš se muset dívat, co provedeme tvýmu manžílkovi.“

„Co bych… měla… schovávat?“ vyrazila ze sebe Simona mezi mělkými nádechy.

„Ten fet přece! Lávra tvrdil, že dýluješ celý vesnici.“

Nic nemohlo být vzdálenější realitě. Simona jako pedagožka volného času ve zdejším Domě dětí dokonce sama vedla několik protidrogových programů.

„To je ale debil,“ procedila mezi zuby Simona. „To vám nakukal, aby se vás zbavil? Určitě jste přišli krást nejdřív k němu.“

„My nekrademe. My rekvírujeme to, co poslouží novému pořádku světa.“

„Jasně, a drogy jsou určitě první položkou na seznamu. Nic takového tu nemám. Lávra vás ke mně poslal, aby se mi pomstil, že jsem mu nikdy nedala.“

Pavlovi jako by se vrátila energie. Simona byla lepší než on, silnější. Zaslouží si přežít za každou cenu. Začal nenápadně povolovat nepříliš pevná pouta.

Průzkumníci se vrátili do obýváku s nepořízenou.

„Nic?“

„Nic.“

„Třeba nám ten kokot starej fakt lhal. Připosranej byl na to dost.“

„No jo, ale co uděláme s nima?“

„To, co se všemi, kteří se nepřipojí k našemu hnutí.“

„Počkat!“ zarazil se mladík s potetovaným krkem. „Co je tam za těmi dvířky? Čekovali jste to někdo?“

Skupinka pokrčila rameny. Dokud na ně nepoukázal, nikdo si šedobíle natřených dvířek do výše ramen dospělého člověka nevšiml. Byly ve zdi nalevo od televize.

„Co tam máte?“ obořil se tetovanec na pár na podlaze.

„Varnu perníku,“ odpověděl Pavel, jemuž už se podařilo téměř osvobodit a potřeboval odlákat pozornost od posledních větších pohybů, které by ho provazů zbavily úplně.

„Nekecej!“ Vyhlídka na to, že našli, co hledali, zbavila útočníky ostražitosti. k dvířkám se vydali všichni a nechali Pavla se Simonou za zády.

„Připrav se,“ pošeptal jí. „Pomůžu ti na nohy a zdržím je. Zaběhni pro pomoc.“

„Pavle, kde jsou děti?“

„Najdeme je, neboj. Nejdřív se odsuď dostaň ty.“

Grázlové rozrazili dveře. Pavel sebou trhnul a vyskočil. Na nohy vzápětí vytáhl i Simonu.

„Vítejte v naší prádelně,“ oznámil háďatům hrdě.

Kromě pračky se sušičkou tam však mládež našla ještě něco dalšího. Z kamrlíku se na ně vyřítili Bilbo a Pytlík. Bilbo se hned zakousl do nejbližšího krku. Pytlík, věren svému jménu, zaútočil na nižší partie.

Zpoza dekových závěsů u oken vyběhly jakési přízraky a řvaly a řvaly. Bojovníky za nový pořádek světa to zcela zmátlo. Doráželi na ně psi, jejich dosavadní zajatec se oháněl stojací lampou uprostřed pokoje a kolem pobíhali další, nesmírně hlasití útočníci.

To stále ještě nebylo všechno. Ze skříňky pod dřezem se vykutálela Alžběta, v rukou dva velké porcovací nože. s křikem se vrhla do vřavy. Jedním nožem přeřízla Simonina pouta a pak jí ho vrátila.

Simona nechápavě hleděla na nůž ve své ruce. Kolem ní se míhala zápasící těla, včetně toho Pavlova. Obzvlášť zuřivě se po jejím boku oháněla druhým nožem Pavlova milenka. Psi štěkali a kolem pokoje obíhaly jakési pištivé šmouhy, které situaci ještě víc znepřehledňovaly. Pak to Simoně došlo. To nejsou šmouhy, to jsou děti! Po Alžbětině vzoru se vrhla na nejbližšího vetřelce v jejím domově.

Pavel i psi se činili, skolili už většinu nezvaných hostů, kteří teď leželi na koberci uprostřed pokoje, sténali a lízali si rány. Když bylo zřejmé, že jim od háďat žádné nebezpečí nehrozí, obrátil se Pavel na své ženy. a nestačil se divit.

Simona s Alžbětou byly na nože. Už ne doslova, čepele jim ležely nohou. Ale rvaly se. Brutálně. s cílem jedna druhou zlikvidovat. Simona držela Alžbětu za vlasy a hlavu jí tlačila do nepřirozeného záklonu. Alžběta vydávala bestiální skřeky na pomezí vrčení a řevu a oháněla se nehty po jakékoliv části Simonina těla, která se ocitla v dosahu. Z poranění, jež si uštědřily, se pod nimi utvořila temně rudá kaluž, kterou rozmazávaly podrážkami bot a mísily své krve do brutálního abstraktního obrazu.

„Kurvo!“

„Mrcho!“

„Děvko!“

„Cuchto!“

„Mami?“

„A dost!“

Pavel vletěl mezi ně, stojací lampu stále v rukou. Z obou stran schytal pár ran. Zabolelo to, ale výrazněji neublížilo, údery postrádaly předchozí razanci.

„Mami, neubližuj Betty, je to kamarádka,“ pípl Adámek.

„Jo, to ona nás zachránila. Schovala nás za závěsy a psy k pračce a vymyslela, co uděláme, až je ti zlí lidé najdou,“ doplnila starší dcera Veronika.

„Poslala jsi mé děti do boje? Cos mezitím dělala ty, ty couro?“ vyjela na Alžbětu Simona.

„Zalezla jsem si do skříňky a čekala. Nebýt mě, ještě bys ležela svázaná na zemi, krávo.“

„Před mými dětmi si na mě nebudeš otvírat hubu!“

Adámek začal natahovat.

„Holky, holky, přestaňte se štěkat,“ snažil se situaci uklidnit Pavel.

„Ty se do toho nepleť!“ namířily na něj dvě stříbrné čepele.

„Já jen,“ nedal se Pavel tak lehce odbýt, „že jsou tu děti. a taky musíme vyřešit jeden naléhavý problém. Co uděláme s nimi?“ pokynul hlavou ke sténající skupince na koberci.

Nepromluvili na sebe, tak dalece se ještě neusmířili, ale sotva si ošetřili nejhorší zranění, posunky se domluvili, že vetřelce vynesou na ulici. Ani jedno hádě už nebylo schopno odporu. Odtáhli je za plot a navrch přihodili ještě Lávru, jako by to, co bylo za plotem, jednoduše přestalo existovat.

Děti mezitím lehce poklidily obývák. Adámek se s nevyřčenou prosbou zadíval starší sestře do očí: „Co s nimi uděláme?“

„Já vím,“ napadlo ji náhle.

Než se dospělí vrátili, kuchyň provoněla čerstvá káva ve třech šálcích, jež stály připravené na stole, dokonce pod nimi leželo i květinkové prostírání, které Veronika vyrobila Simoně ke Dni matek.

„Co to je?“ divila se Simona.

„Čas na kafíčko. Máte si asi hodně co říct. Můžeme si jít s Adamem a se psy hrát na zahradu?“

Simonu Verunčina vyspělost ohromila. Ale nemohla ji pustit ven, když se tam potulovaly ty zrůdy.

Pavel, jako by jí četl myšlenky, Simonu pohladil po dlani. Pak se otočil na děti: „Ne, nemůžete jít ven, ale pustím vás do patra.. Mám pro vás důležitý úkol. v přestálé bitvě jste skvěle splnili úkol rozptýlení nepřítele. Tímto vás povyšuji na hlídku. Vaše stanoviště bude u okna. Už víte, jak nepřítel vypadá. Kdybyste venku spatřili cokoliv podezřelého, přiběhnete nám to hned říct, jasné?“

Simona nesouhlasila, ale dobře si uvědomovala, že její nesouhlas pramení ze strachu. Pavel opět dokázal to, co na něm jako na otci svých dětí vždycky obdivovala – dopřát jim tu pravou míru zodpovědnosti a povinnosti. Přesvědčení založená na strachu ještě neuměla sama změnit, ale naučila se je alespoň rozpoznávat. a osvojila si zásadu, že kde je primárním motivem strach, tam je něco špatně. Takové myšlenky mohou být toxické a neměla by jim dopřávat sluchu.

To vše Simoně proběhlo hlavou, když se na ni děti obrátily s žádostí v očích: „Můžeme, mami?“

Beze slova přikývla a jen se v duchu modlila, aby toho nelitovala. Šla odemknout poklop nad schodiště a sledovala děti, jak odbíhají. Vtom si uvědomila, jak nejistá by si připadala, kdyby její partnerství s Pavlem skončilo. a strach se jí opět vkradl do mysli zadními vrátky jako nevítaný host.

Alžběta na Pavlovi visela pohledem. Čekala, kdy to konečně řekne. Vždy jí připadal jako rovný chlap, tak proč se najednou nemá k tomu, aby to se Simonou jednou provždy ukončil?

Ale Pavel nic neříkal. Ovzduší kuchyně se vedle kávové vůně plnilo napětím. Alžběta by nejradši vyběhla na zahradu za dětmi a hrála si na předsunutou hlídku. Mít jasný úkol, užít si dobrodružství a při sebemenším náznaku nebezpečí mít, kam se schovat – po tom toužila.

Pavel usrkl kávu a opařil si jazyk. Jako už tolikrát. Věděl, že by měl něco říct, že by se měl nějak zachovat. Ale připadal si starý a slabý. Ještě tak děti, vlastní ženu, kterou zná od nějakých -nácti let, to by zvládl. Ale udržovat si v tom zběsilém tempu ještě milenku, řešit takové telenovely, na to už neměl. Zkusil si představit prázdno, které by se mu v duši rozprostřelo, kdyby mu z každodenního života zmizela Simona a děti. Byla tam tma, černější než ta káva, kterou mu Verunka uvařila. Verunka. Brzo už bude velká slečna, skoro jako Alž… Ne, to ne! Kdyby mu takový obstarožní donchuan, jako byl sám, svedl dceru… Nedokázal si představit nic odpornějšího. a přitom věděl, že když to dělá a tváří se, že je to normální, je na nejlepší cestě dopracovat to právě do stavu takového zdrceného otce.

Pak si představil, jak by mu bylo bez Alžběty. Sex by mu chyběl. Bože, ten neskutečný sex, mnohem divočejší než kdy se Simonou, by mu setsakra chyběl. Dělali to v džípu, po zavíračce v hospodě na pultě, jednou dokonce u Alžběty ve škole. Na té vzpomínce se zasekl. Bůhvíproč mu připadala směšná, on sám sobě připadal směšný, ba nechutný. Choval se k Alžbětě jako k dceři, jenže k dceři, s níž chrápal. Ble! a on už jednu dceru měl. Která z nich ho bude potřebovat víc? Nezapomínal ani na Adama. Je tohle ten mužský vzor, který mu chce předat?

Seděli nad stydnoucím kafem. Jak jim trefně oznámila Veronika, měli si hodně co říct, ale nikomu se nechtělo vyložit karty svých pocitů jako prvnímu. Každý z nich si přál, aby to to nemusel být on, kdo udělá to rozhodnutí, které bude bolet, ať už bude jakékoliv. Kéž by to někdo vyřešil za ně. Kéž by se přiřítilo další klubko háďat. Nemuseli by ho rozmotávat, stačilo by to rozseknout.

Pavel se natáhl k rádiu a zesílil ho. Venku začal nový den.

„Armáda České republiky ve spolupráci s policejními složkami začala od dnešních ranních hodin systematicky likvidovat teroristické oddíly anarchistů přezdívaných háďata. Jejich útoky na civilní obyvatelstvo přesáhly v noci tolerovatelnou mez, a tak prezident republiky rozhodl, že všichni, kdo proti nim použili tvrdých obranných prostředků, i za hranou zákona, budou plošně omilostněni. Předseda vlády občanům vzkazuje: ‚Zůstaňte ve svých domovech a vyčkejte příchodu oficiálního představitele, který vám řekne co dál. Nebojte se, my se o vás postaráme. Máme situaci pevně v rukou.‘“

Pavel rádio vypnul. „No, aspoň někdo,“ řekl a napil se kávy. Už nebyla zdaleka tak horká.

Lukáš Vlasák (*1991) se narodil v máchovských Litoměřicích a vyrůstal v chemických Lovosicích. Literaturu studoval v Praze i Brně, nyní pracuje jako nakladatelský redaktor. Povídky publikoval časopisecky a v soutěžních sbornících Kafe v pět (2014), Fascinace (2016), Kočas (2018) a Mlok (2019). Zajímá se o současnou českou prózu a hraje na kytaru v duu Šavlozubý ponožky. Má rád básníky za mikrofonem, nádraží, čajovny a cesty z kopce. Bydlí na Žižkově se ženou, dcerou a fenou.

Pavel Mondschein

Slib

sdílené 3. místo v soutěži

Když ti život nadělí citróny, vymáčkni z něj, kde schovává slivovicu. Těžko říct, proč šestnáctiletému chlapci nabalenému v pěti vrstvách oblečení vytanula na mysli právě tahle věta. Autorem onoho moudra byl Vlado Reed, technik a opilec čechoamerického původu, pyšnící se neoficiálním titulem „Největší ostuda stanice Říp za celou dobu jejího působení“ – tedy rozhodně ne osoba, kterou by měl dospívající mladík považovat za svého mentora.

Možná si na tuhle průpovídku vzpomněl, protože těch citrónů začínalo být v jeho životě vážně až příliš.

Přehmátl, aby mu ocelová trubka nevyklouzla z palčáků, napřáhl se a vší silou udeřil do kovové bedny uvězněné pod deseticentimetrovou vrstvou ledu a námrazy.

„Tak kde máš kurva tu slivovici?!“ křičel hoch do prázdna mezi jednotlivými údery a hlas tlumený tlustou šálou mu od úst trhala všudypřítomná vichřice. Ostré úlomky ledu létaly vzduchem jako střepiny miniaturních granátů a odrážely se od plexiskla jeho termobrýlí.

Měl už všeho vážně po krk.

Kdyby ho aspoň někdy někdo pochválil, uznale mu poklepal po rameni a řekl, že by se bez něj neobešli. Tos udělal dobře, Chucku, jsi vážně kabrňák. Tak něco. Copak by je těch pár slov zabilo? Ale ne, něčeho takového se od nich nedočká. Žádné uznání, žádná pochvala, nic. A navíc mu pořád říkají Karlíku, jako by byl malý kluk. Proč si dal sakra tolik práce s vymýšlením přezdívky, když ji pak nikdo nepoužívá?

Málo naplat – trochu moc vytáhlý, trochu moc hubený a trochu moc ušatý Karlík svůj život nesnášel. A nesnášel sám sebe za to, že si ho vybral. Když mu zemřela máma, přišel za ním tenkrát Dobrovský do jejich buňky, posadil se vedle něj na truchlivě prázdnou dolní palandu a dal mu na vybranou: nechat se odvézt rolbou do Benešova a těch pár let, jež ho dělily od plnoletosti, strávit v sirotčinci někde v Brně… nebo podepsat papíry a stát se plnohodnotným členem posádky stanice Říp. Tak jako on, Neméthy, Jurečková a další, kteří to tu měli na starost.

Tenkrát se mu zdálo, že není ani o čem přemýšlet, a rychle se podškrábnul, než si to Dobrovský zase rozmyslí. Důvodů k tomu měl Karlík spoustu, ale hlavní roli asi sehrálo, že právě tou dobou začal pokukovat po Alžbětě. To ještě nevěděl, jaká je mrcha.

Teď by si za to nejradši nafackoval. Ale už bylo pozdě na tom něco měnit. Sliby se mají plnit, to mu máma vštěpovala do hlavy zas a znovu, dokud se to pro něj nestalo jedenáctým přikázáním, hned za „do kafe chci dvě lžičky cukru“ a „nebudeš se podezřele dlouho sprchovat“. A on přece slavnostně slíbil, že bude hrdinně stát na stráži a chránit lidstvo, stejně jako lidé na ostatních osmadvaceti stanicích. Kdyby tušil, co se pod tou vrstvou patosu vlastně ukrývá, už by měl sbaleno a rázoval by si to zamrzlou krajinou směrem na Benešov. Taková nespravedlnost! Bětku nechají monitorovat Wernerovy cívky a on co – má dělat holku pro všechno? Pěkná nespravedlnost, teda! Ale to je určitě tím, že ona je dcera šéfa stanice a on jenom… Karlík.

Jenže slib je slib, že jo, a tak tady stál v mínus třiceti a mlátil hlava nehlava do zamrzlého kvádru, aby se dostal k ovládacímu panelu.

Vytí větru zesílilo, kvílení nabralo znepokojivý tón. Hoch nabalený do tolika vrstev teplých oděvů, že jen stěží dokázal připažit, zvedl pohled k mohutné mase, jež mu zabírala dobrou polovinu obzoru. Název „hora“ si ten útvar nezasloužil, spíš to byl jen velký kopec, ovšem ve zdejší veskrze rovinaté krajině působil impozantně. Jenže ani zdaleka ne tak velkolepě jako gigavortex GV-08, který jí rotoval na temeni. Vypadal jako obří káča, kterou si tu z nudy roztočilo nějaké potměšilé božstvo – možná dokonce samotný Praotec Říp nebo jak se jmenoval ten, koho tu lidé dřív uctívali.

S těmi vortexy to vůbec byla sranda. Před nějakými třiceti lety, když se vinou oteplování změnil Londýn na Benátky a Benátky na Atlantidu, přišel kdosi s geniálním nápadem: kdyby se dostatečně posílilo Gerhard-T'chajovo pole a promítlo by se ven místo dovnitř, dala by se trošilinku snížit rychlost zemské rotace. Nejen že by si pak všichni mohli každý den o pár sekund přispat, ale navíc by se dala takhle získaná energie nějak chytře využít. Třeba uvolnit do atmosféry a vytvořit tak obří „výměníky“. Ty by stahovaly chladný vzduch z horních částí atmosféry, odváděly pryč ten horký a všichni by byli spokojeni. Globální oteplování vyřešené jednou provždy!

„Propočtené to měli dobře, falírovalo jim v tom akorát násobení,“ prohlásil kdysi u jídla Dobrovský a Karlíkova máma tenkrát vyprskla smíchy, jako by řekl něco ohromně vtipného. Ale byla to pravda. Efekt se kapku vymknul kontrole a namísto několika ochlazujících vzdušných proudů se zrodila obří tornáda, která se rozletěla po planetě šířit apokalypsu. Ještě osmdesát kilometrů od epicentra každého z gigavortexů padal sníh i v červenci. A v kilometrovém okruhu kolem nich vládl čtyřicetistupňový mráz. Blíž se dostat nedalo – nejen kvůli teplotě, ale navíc to tam drobátko foukalo. Víry měly neukojitelný hlad. A když vám takových dárečků létá křížem krážem téměř třicet, pohybují se rychlostí auta jedoucího po dálnici a mění planetu na sněhovou kouli, je to trošičku problém. Pro ty, kdo přežijí.

Vědcům pochopitelně zmrzl úsměv na rtech. Tohle tak docela nečekali. A nevěděli si rady s tím, jak to napravit. Jistě, teoreticky by šel celý proces otočit a vrátit vše do původního stavu, a někteří to i navrhli. Jenže realističtější část vědecké obce – to byla ta s větším pudem sebezáchovy – namítala, že kdyby se energie spoutaná ve vírech uvolnila nesprávně, rozervalo by to planetu na kusy. A že takhle by to nejspíš dopadlo, kdyby výpočty nechali na teoreticích, kteří tohle celé vlastně zavinili.

Až po několika letech, kdy už světová populace klesla na nějakých deset procent, se podařilo alespoň lapit konce tornád do pastí z Wernerových cívek. Jo, Wernerovy cívky, zázrak moderní techniky. A právě do jedné z nich teď Karlík vší silou bušil, protože nikoho z těch chytráků nenapadlo přidat do výrobků za desítky milionů vzdálenou diagnostiku. Holt vědci…

Vyměnil si ruce – tyč byla sice pádná, ale těžká, a námraza na krytu ovládacího panelu nechtěla povolit. Nakonec jeho zuřivosti přece jen podlehla, jako pokaždé. Chvíli zápasil s petličkou, která rozhodně nebyla určena k tomu, aby s ní někdo zacházel v polárnických rukavicích, a zarazil pod víko šroubovák. Zmrzlé panty se podvolily vzteklému zapáčení, dvířka se neochotně odsunula a odhalila několik svítících tlačítek a poškrábaný číselník. Zkontroloval, že je zobrazená hodnota v povoleném rozmezí, a znovu panel zakryl dvířky plnými důlků a škrábanců. Až se sem zítra vrátí, budou zase pod vrstvou námrazy tlustou jako jeho paže.

Zprohýbaný plech nechtěl zapadnout na místo, tak do něj udeřil koncem tyče. Ovšem břink, které očekával, zaniklo v mohutném vhommm, z něhož se mu rozvibroval žaludek.

Do prdele, blesklo mu hlavou, jestli snad zařízení nerozbil. Střelil pohledem k víru. Takhle daleko by ho oscilace neměla zasáhnout, ale stejně to nebyl příjemný pocit, stát poblíž neklidného obra. Jenže při tom, co uviděl, se mu vlasy pod čepicí zježily hrůzou.

Vír nepulzoval. On se pohyboval.

A kdyby jen to. Pohyboval směrem k němu. Zvolna klouzal po svahu monumentálního kopce a postupně zrychloval. Karlík přimražený hrůzou sledoval, jak se před tornádem odtrhávají z úbočí celé závěje sněhu a mizí v jeho hladových útrobách.

„No kurva…“ stekla mu ze rtů zašeptaná nadávka.

Pak zamrkal a s tyčí stále v ruce se rozběhl ke skútru zaparkovanému opodál. Ani nevnímal, jak se mu nohy boří do sněhu a jak se mu polární brýle zamlžují, chtěl prostě být co nejdál. Naskočil na stroj a pokusil se nahodit motor.

Nic.

Mačkal startér prokřehlými prsty, div ho nezarazil do řídítek, ale marně. Červený oprýskaný skútr stál netečně jako osel, kterého nic nedokáže odtrhnout od rozjedené kupky sena, a blížící se záhuba ho vůbec nezajímala.

Vichřice nabírala na síle.

Karlík se ohlédl a lekl se. Očekával, že vír bude sotva v polovině svahu, jenže jak s hrůzou zjistil, ten už sjel skoro k úpatí hory. A pořád zvyšoval tempo.

Nechal skútr skútrem a rozběhl se jako šílený pryč podél tyčí, označujících cestu k základně Říp. Po pár krocích mu ale boty na přemrzlém sněhu uklouzly. Vyjekl, nohy mu podjely dozadu a on zapadl po hlavě přímo do závěje. Nebýt tlusté šály a širokých brýlí, asi by mu ostré krystalky nadělaly z obličeje kaši. Takhle vyvázl jen s oděrkami. Ne snad že by na tom záleželo, protože jestli ho za pár sekund slupne „gévé osmička“, stejně ho rozemele na potravu pro plankton.

Cítil, jak po něm už ten neskonalý mráz natahuje spáry, chce mu zmrazit krev v žilách a z očí nadělat kousky ledu do meteorologického mojita. Okolní vichřice se změnila v uragán, a kdyby neležel, stejně by ho srazila k zemi.

To ne, takhle zemřít nechtěl! Tedy, on nechtěl zemřít vůbec, to dá rozum. Ale takhle vůbec ne! Když už, tak doufal, že to bude nějaká hrdinská smrt. Že zachrání svět, obětuje se pro vyšší dobro, holkám budou po tvářích stékat šminky a lidi budou zapalovat svíčky u jeho fotky a říkat: „Ten Chuck, to byl panečku borec!“ Ne že se nechá uprostřed pustiny bezmocně vycucnout tornádem do stratosféry jako hrudka koncentrátu ve zmrzlinovém šejku. Aniž by něco dokázal. Aniž by něco zažil. A navíc jako panic!

„Nech mě být, ty hajzle!“ zařval z plných plic, byť z toho sám neslyšel jediného slova, a v bezmocném zoufalství mrštil proti víru svou ocelovou trubku.

Vichr se kusu železa zmocnil a vtáhnul ho přímo do gigavortexu, který rotoval už jen několik set metrů od Karlíka. Chlapec se v duchu snažil sám sebe přesvědčit, že to, jak se trubka ve vzduchu ohnula a zlomila, se mu jen zdálo.

V útrobách víru se slabě zablesklo a hučení přeladilo o tercii výš. Ale stalo se něco, z čeho Karlíkovi spadla čelist. Tornádo zpomalilo, už se pohybovalo jen krokem, už skoro stálo… a najednou změnilo směr a rozjelo se pryč!

Hystericky se rozesmál. Ono to pomohlo! Vážně zastavil vortex! Je borec! Teda, až tohle řekne ostatním, zezelenají závistí. Nic podobného ještě nikdo nedokázal! Všichni ho budou poplácávat po zádech, Dobrovský mu nalije panáka vodky, kterou si schovává ve ventilaci, a dokonce i ta nafoukaná Alžběta bude muset uznat, že se v něm spletla a že je hrdina!

Směs uvolněného adrenalinu a endorfinů vtrhla do jeho těla se silou a bojovností hordy mongolských nájezdníků. Chvíli mu proto trvalo, než si uvědomil, kam že si to vír vlastně namířil.

Mráz, který ho teď polil, neměl s okolní teplotou nic společného. GV-08 rychlostí túrující rolby uháněl přímo k základně, která se nacházela v prostoru mezi dvěma wernerovkami na východní straně kopce.

Rychle sáhl do kapsy, jenže místo vysílačky z ní vydoloval akorát smutnou hromádku šrotu. Zřejmě nepřežila jeho robinzonádu do závěje.

S lapáním po dechu doběhl ke skútru, který stále čekal opodál, a ozkoušel startovací tlačítko. Teď zafungovalo napoprvé. Pochopitelně.

Naskočil do sedla a na plný plyn se rozjel podél navigačních tyčí ke komplexu nízkých zateplených buněk, jež se krčily na úpatí osamělého horokopce. Jenže nebyl sám, kdo k nim pelášil. Vortex tam měl namířeno taky a nejen, že měl náskok, ale navíc stále zrychloval. Zato Karlík už ze svého stroje nedokázal vymáčknout ani špetku výkonu navíc. Mohl jen bezmocně sledovat, jak se vír blíží k jeho domovu, zanechává za sebou šedou brázdu, kde vysál sníh až na věčně promrzlou zem, a… a zpomaluje?

Opravdu. Zdálo se, jako by ho nějaká neviditelná síla nechtěla pustit dál, bránila mu v dalším postupu. Jenže stejně už bylo pozdě. Kotvicí lana vibrovala jako struny basové kytary, na kterou se Karlík nikdy nenaučil pořádně hrát, a vše, co nebylo upevněné, nasával s urputnou odhodlaností alkoholika, který má zítra nastoupit do léčebny. Vír byl základně moc blízko. Izolaci buněk sice naprojektovali velkoryse, ale tohle nemusela ustát.

Pak se najednou ozvala série ohlušujících ran, před nimiž výstřely z Neméthyho brokovnice bledly závistí. To prasklo několik ocelových lan, která Karlík až do této chvíle považoval za naprosto nezničitelná. Jedna z buněk se okamžitě vznesla do vzduchu a jako pětimetrové bachraté torpédo si to namířila přímo do středu tornáda. Spojovací tunel za ní vlál jako bičík nějaké obří spermie. Karlík by klidně vsadil vlastní palčáky, že to byla právě jeho buňka, ve které měl kromě proleželé postele a hromady erárního oblečení také všechny své knihy, učebnici morseovky, jednu máminu fotku a pár hanbatých časopisů, které nedávno vyměnil s Reedem za měsíční příděl žvýkaček.

Hlavou mu blesklo, že ten vír proti němu musí mít něco osobního. Tohle už nemohla být náhoda.

Letící kontejner se lascivně zanořil do vortexu… a ten najednou začal stoupat zpátky do kopce. Trochu neochotně, jako by se najedl a teď na něj byl ten krpál moc vysoký. Blbost, samozřejmě, pro ten rotující sloup vysoký patnáct kilometrů nemohlo sto padesát metrů převýšení znamenat vůbec nic. Ale vypadalo to tak.

Karlík cítil srdce až v krku. Naklonil se nad řídítka sněžného vehiklu a hnal se k základně. Ani nevnímal bičující vítr a ledové krystalky, jež se mu snažily rozbít plexi na termobrýlích. Ta minuta, než dojel ke vchodu do první buňky, mu přišla jako věčnost. Potřeboval se ujistit, že se nikomu nic nestalo. Už mu bylo celkem jedno, jestli ho někdo poplácá po rameni a jestli mu přestanou říkat tím jménem, které nesnášel. Hlavně, aby byli v pořádku. Vždyť nikoho než je nemá, od smrti mámy jsou jako jeho rodina. Dobrovský, který na sebe vzal roli dobráckého otčíma. Ten mizera Vlado Reed, který se měl starat o techniku, ale byl většinou celý den v lihu. Stará Jurečková se svými vědeckými záznamy, šéf bezpečnosti a zároveň i kuchyně Neméthy… a Alžběta. Hlavně ona. Jasně, je to nafoukaná princezna a nána pitomá, a kdykoliv se s ní ocitne sám v místnosti, klesne mu IQ na polovinu a začne koktat a potit se, ale stejně teď nedokázal myslet na nikoho jiného než na ni.

Jen ať je v pořádku. Jen ať se Bětce nic nestalo, opakoval si v duchu a doufal, že někdo jeho modlitbu vyslyší. Třeba Praotec Říp, jestli vůbec někdy existoval.

Vběhl do první unimobuňky, ze které se jako synapse neuronů rozbíhaly propojovací rukávy vedoucí do dalších částí základny. Jen opravdu cenné vybavení se ukrývalo v částech zahloubených pod věčně zamrzlý povrch. Většina základny seděla v závějích a bylo zapotřebí ji pravidelně odhrabávat; další z Karlíkových slavných úkolů.

Jen co si ve vstupní buňce odmotal šálu a sundal termobrýle, uvědomil si, že něco není v pořádku. Namísto tradičních, takřka tropických patnácti stupňů nad nulou tu panoval skoro stejný mráz jako venku. Krátká návštěva gigavortexu zřejmě byla i na zdejší izolaci moc. GV-08 sice jen zaklepal na dveře, ovšem i to stačilo. Ačkoliv radiátory jely na maximum, ve vražedném holomrazu se Karlíkovi srážel dech v drobné krystalky ledové mlhy.

Dveře do další sekce se nedaly otevřít, jako by je něco blokovalo. Klika stisknout šla, ale odsouvaly se jen ztuha. Pak zjistil, co za to může. Z druhé strany se o ně opíralo ztuhlé tělo Dobrovského. Zmrzlé vousy měl zježené a v promodralé tváři se navěky usadil upřímně překvapený výraz. Karlíkovi ho bylo líto. Vždycky se k němu choval mile a snažil se udržovat na základně morálku, jak to jen šlo – byť to znamenalo večery trávené u trapných deskových her, kdy ho pokaždé usadil vedle své dcery Alžběty. To Karlík nesnášel, protože si kvůli tomu musel dávat hrozný pozor na ruce, aby se jí náhodou nedotkl. Po onom trapném incidentu na Silvestra ho totiž přinutila slíbit, že se nic podobného už nestane. A když jednou něco slíbil, musel to přece splnit. Slib je slib.

Na druhém konci místnosti naproti ležícímu Dobrovskému stála – pořád stála! – stará Veselská. Tvář měla stejně bílou jako vlasy a vypadala trochu jako nedávno, když to přehnala s Reedovou samohonkou a tančila pak celý večer na jakousi děsivou píseň, která se podle textu musela jmenovat nejspíš „Šťastné vábení“ nebo tak nějak. Nutila tenkrát Karlíka, aby se k ní přidal, a jeho doteď při té vzpomínce pálily uši.

Veselskou teď už rozhodně nic nepálilo.

Na zdi se najednou rozchrčel interkom.

„Tak co je, lidi? Haló!“ naléhal dívčí hlas. „Neříkejte, že jsem ho otočila pozdě! Ozvěte se mi někdo!“

Karlíka polila úleva. Alžběta! Přežila! Všechno ostatní šlo rázem na vedlejší kolej. Rozběhl se k interkomu a nedíval se nalevo, napravo, nevšímal si, jak sražená Veselská zaduněla smutně o podlahu, a stiskl tlačítko na reproduktoru.

„Jsem tady, Bětko. Kde jsi ty?“

Odpověď chvíli trvala.

„To jsi ty, Karlíku? Co ostatní? Není tam někdo další?“

Hoch se rozhlédl. „Ne tak docela,“ řekl váhavě s pohledem upřeným na zkamenělou tvář jejího otce.

„No co, budeš muset stačit. Pojď za mnou dolů do velína. Pospěš si. Nemáme moc času. Víš, co se stalo s vortexem?“

„Jo, byl jsem u toho,“ prohlásil opatrně. „Nejdřív začal oscilovat a pak…“ Zamyslel se, jestli se má pochlubit tím, jak útočící vír zahnal na útěk. Najednou mu to přišlo dětinské. A on nechtěl před Bětkou vypadat dětinsky. Chtěl, aby ho konečně brala jako chlapa, jako plnohodnotného člena posádky stanice. Ne jako toho klučinu, kterého před lety, když byli oba batolata, plácla plínkou po hlavě.

„To nebyla oscilace,“ opravila ho Alžběta. „Tak upaluj sem, já ti zatím řeknu, co vím.“

Karlík se rozběhl. Do řídicího sálu ukrytého v podzemí to měl přes tři buňky a několik průchodů.

„Taky jsem si nejdřív myslela, že to je normální oscilace,“ sdělovaly mu interkomy na zdech, zatímco svižně procházel zmrzlou základnou. „Jenže pak jsem zjistila, že Wernerovy cívky nefungují. Ne tak, jak by měly.“

Chlapce polil mráz. Vrhnul se k nejbližšímu reproduktoru, stisknul tlačítko a vyhrknul: „Já za nic nemůžu, vážně! Normálně jsem otloukal námrazu a —“

„Jo, tys mě napadl jako první,“ připustila Alžběta a Karlík i přes ten chrapot věkovitého interkomu úplně viděl její kyselý, namyšlený výraz. „Ale ukázalo se, že se prostě pole otočilo o devadesát stupňů. To bys nedokázal. Neptej se mě, jak se to stalo. A nepostihlo to jenom nás, je to všude. Spojila jsem se vysílačkou s ústředím a prý…“ Hlas se jí napnul. „Prý polovina stanic hlásila, že se jim vortexy utrhly z prostoru mezi cívkami a odjely pryč.“

Karlík by se rád zeptal, jak to vypadá na zbytku míst, ale nezdržoval se hledáním komunikátoru a radši pospíchal dál za ní. Po úzkém schodišti do podzemí mu to moc nešlo. Ale Alžběta jako by tušila, co ho zajímá.

„Ostatní stanice se neozvaly vůbec,“ řekla stroze. „Víš, co to znamená?“

Rozrazil dveře do velína a rychle je za sebou přibouchl, aby z místnosti obestavěné elektronikou neunikalo drahocenné teplo. „Je to v prdeli,“ řekl zadýchaně.

„Jo, přesně tak,“ souhlasila dívka svým vlastním, nereprodukovaným hlasem, aniž by se na něj ohlédla. Nakrátko ostříhané kaštanové vlasy měla ledabyle zježené a pletený svetr od Karlíkovy matky jí slušel i takhle zezadu. Hrbila se nad počítačem a měla napilno. Zatímco normálně jí stačilo tu a tam ťuknout, aby vyladila energii v síti cívek, teď jí prsty po klávesnici tancovaly jako dvojice vyděšených sklípkanů. „Konec světa. Jestli s tím něco neuděláme. Nevím, co se stalo, proč se najednou pole změnilo, ale ten náš vír dokážu tak tak udržet. Když vím, na co si dát pozor…“

„A ty ostatní vortexy? Myslíš, že se je podaří znovu chytit?“ Něco ho napadlo. Oči se mu rozjasnily. Že by tohle byla ta slivovice, kterou má podle Reeda ze života vymlátit? Jestli ano… inu, není to zrovna to, co si představoval, ale i tak to bere. Byl by to férový obchod.

„Nevím,“ připustila Alžběta s očima přilepenýma k monitoru, na kterém se křižovaly čáry a obrazce, jež Karlík nechápal. „Možná jo. A možná taky ne. Třeba je tohle opravdu náš konec, ale já se jen tak nevzdám. A od tebe bych potřebovala —“

„Ehm… tak mě napadlo…“ přerušil ji.

Otočila se k němu a konečně si všimla jeho nejistého, ale odhodlaného výrazu. „No co?“ vyštěkla netrpělivě.

„Víš, jestli je tohle opravdu konec světa… Tak jsem si říkal… napadlo mě… Vzpomínáš si, cos mi řekla loni na Silvestra, ne?“

„Ani trochu.“

„Přece jsem se tě tenkrát ptal, jestli bychom mohli… my dva… tamto. Tys řekla, že leda bych byl poslední chlap na světě. No a když máme tu apokalypsu…“ mumlal rozpačitě.

Bětka na něj vytřeštila oči. „Děláš si ze mě prdel?! Já se tady snažím zachránit svět a ty myslíš jenom na to jedno?! Blbečku! Vem si lopatu, rolbu a jeď otočit ty zasraný cívky!“

Vyskočila ze židle, vystrčila ho ze dveří na schody a zase za ním zabouchla.

Karlík němě stál před zavřenými dveřmi a cítil, jak rudne. Hanba v něm bojovala s ponížením, prim však tentokrát hrálo rozhořčení.

No do prdele, tak on sliby plnit musí, a ona ne?!

Pavel Mondschein (*1978) pochází z Prahy, časem ale dal velkoměstskému životu vale a odstěhoval se do vesničky na dohled od Řípu. Věnuje se překládání počítačových her, chovu ovcí a literatuře, to vše v souladu s životním mottem „pást, psát a spát“. Je podepsán pod pohádkovým cyklem Bordeří povídačky, postapokalyptickou sérií Zapomenuti v očistci a řadou povídek a novel různých žánrů. Více o jeho tvorbě najdete na blogu mondscheinovo.cz.

Marek Brenišin

Jen na mě nezapomeň

Jakub zíral před sebe. Přerývaně dýchal, křečovitě svíral opěradlo židle, na které seděl. Z levé ruky mu trčela uzavřená kanyla.

„Pane Baraníku, vnímáte mě?“

Stále jako přikovaný, Jakub konečně pomalu otočil hlavu a upřel zrak na postavu v bílém plášti. Zornice se mu zúžily, jeho dech se zklidnil. Rozhlédl se ještě po místnosti, ale nikoho dalšího už neviděl.

„Co jste mi to dal, pane doktore?“

Lékař si zapsal další poznámku, odkašlal si a odpověděl: „Miravon, tak jak jsme se dohodli. Souhlasil jste přece s experimentální léčbou.“ Když viděl na pacientově tváři pochybnosti, důvěrně se k němu naklonil. „Podívejte – před vámi už ho dostali i jiní pacienti. Dokázal u nich potlačit všechny příznaky onemocnění.“

„Takže zmizí?“ Jakub se ohlédl do rohu a pohled se mu opět rozostřil. „I ona?“

Ticho v místnosti rušilo jen škrábání propisky po papíru.

„Nebojte se,“ lékařův hlas vrátil Jakuba zpátky do reality, „na konci léčby bude všechno absolutně v pořádku.“

Mladý muž na židli se třásl, jako by mu někdo odepřel dávku. Přesto se mu v krví podlitých očích zračil vděk.

„Nemáte zač,“ odvětil psychiatr na nevyslovené poděkování a zmáčkl tlačítko.

Na chodbě se ozvaly kroky. Dveře se bez zaklepání otevřely, stála v nich statná sestra a dva ošetřovatelé. Jejich bicepsy dosahovaly tloušťky stehna průměrného muže.

„Odvést na třistajedničku!“ přikázal lékař.

Psychiatrie byla vždy spojená s kuriózními případy. Proto primáře Alojze Martusíka, vedoucího lékaře psychiatrického oddělení, už nic jen tak nezaskočilo. Tedy kromě Jakuba, v jeho případě se dalo hovořit o velmi příjemném překvapení.

Vždyť jen to, že Jakub Baraník odešel po svých, se dalo považovat za úspěch. Nikomu předtím se to nepodařilo.

* * *

Jakub ležel na posteli ohrazené mřížemi. Lékaři je nechali odjištěné, usoudili, že jeho stav nevyžaduje další opatření.

Do tmavého pokoje pronikalo okny světlo z lamp venku. Kromě něj se tam nacházel jen jeden pacient. Ležel na posteli u protější stěny a spal jako zabitý. Právě to mu Jakub záviděl.

„Další probdělá noc,“ zaúpěl pro sebe.

Potřeboval cigaretu na uvolnění.

Pokaždé když si zapálil, poslouchal, že učitel by neměl kouřit. Když s tím však přišla jeho přítelkyně, rozhodl se se svým zlozvykem něco udělat. Ale přestože s ním skoncoval několikrát, touha po kouření se objevila vždy, když měl nervy na krajíčku.

Na nohy si nasunul pantofle. Ze židle popadl župan, vtom si však uvědomil, že u sebe žádné cigarety nemá. Zklamaně sykl. Rozhlédl se. Jeho spolubydlící klidně oddechoval. Jakub opatrně zkusil štěstí ve druhém županu, tentokrát úspěšně. Zajásal, ale když bral cigaretu z balíčku, pocítil výčitky svědomí. Zahnal je myšlenkou, že ji vrátí, jen co si zase koupí vlastní.

Opatrně vkročil do chodby sporadicky osvětlené nouzovými světly.

Cestu znal zpaměti, na konci dlouhé temné chodby zabočí doprava a po pár metrech najde žluté dveře. Za nimi se nachází jediná místnost v nemocnici, kde se smí kouřit. Nervózně žmoulal cigaretu a stále se rozhlížel kolem sebe. Pořád se mu zdálo, že ho někdo sleduje. Paradoxně ho netrápilo to, že by ho načapal ošetřující personál. Bál se, aby se neobjevila ona.

„Vrať se,“ ozvalo se zašeptání.

„Vrať se… vrať se… vrať se, Janíčku, srdíčko moje…“ zopakoval Jakub to, co zachytily jeho uši. Do slov se mu vmísila melodie lidové písně, kterou se učili snad ještě na základní škole. Chvíli si ji pobrukoval, aby se uklidnil.

Nic se neděje. Zakouří si a znovu klidně usne.

„Vrať se!“

Hlas byl stále silnější. Jakub se rozběhl, v ohybu chodby se však náhle zastavil a doslova ztuhl strachy. Nakonec si ho našla i tady.

Stála tam, na půli cesty mezi ním a dveřmi do kuřárny. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Ty nejsi skutečná,“ vyhrkl a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

„Vážně?“ protáhla pochybovačně. „Tak proč nejdeš dál? Proč skrze mě neprojdeš?“

Zaváhal.

Na její tváři se objevila grimasa napodobující úsměv. Děsivý dojem podtrhával kontrast slabého světla nouzového osvětlení a tmy. Blikající zářivky trhaly tmu v chodbě na stíny tancující po její tváři.

„Ty víš, co se stane, když se pohneš…“

Jasně že to věděl. Cigareta mu spadla na zem. Neodvažoval se pro ni sehnout, aby nemusel spustit oči z postavy před sebou. Dopadlo by to jako posledně. A to nechtěl dopustit.

Srdce mu bilo jako splašené. Dýchal rychle a mělce, cítil, jak nad ním panika pomalu, ale jistě přebírá kontrolu. Najednou se otočil na patě a rozběhl se pryč.

„Jaaakuuubeee!!!“

Její hlas se nesl chodbou. Nepochyboval, že ho pronásleduje.

„Nech mě!“ mával kolem sebe rukama a cítil, jak ho začíná pálit na plicích.

Chodba se mu zdála nekonečná. Konečně doběhl ke dveřím svého pokoje. Vřítil se dovnitř a vrhl se na postel. Nalepil se na stěnu a zavřel oči. Jako by to mohlo pomoct. Přesto věděl, že je u něj.

„Neměl jsi tam chodit,“ šeptala.

Zavřel oči v očekávání nejhoršího.

Ramenem mu projela vlna bolesti, její sevření se stávalo stále nesnesitelnějším. Celý svět se roztočil, a ať se bránil, jak chtěl, cítil, jak ztrácí vědomí.

Probral se až za pár hodin, začínalo svítat. Když otočil hlavu, jeho spolubydlící seděl na posteli v tureckém sedu a zíral na Jakuba vytřeštěnýma očima.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Jakub opatrně.

Stařec s propadlými tvářemi jen zavrtěl hlavou. „Cos nám to sem přitáhl, ty idiote?“

* * *

Ráno Jakuba převezli do inspekční místnosti. Dveře se otevřely a vešel primář Martusík.

„Pořádně jste nám zavařil, ale díky vašemu spolubydlícímu jsme stihli včas zasáhnout. Podali jsme vám sedativa a zbytek noci jste prospal.“

Jakub jen sklopil oči.

Doktor si povzdechl a natočil k němu monitor se záznamem Jakubova nočního výletu. Postava v županu, s cigaretou v jedné a zápalkami v druhé ruce, se šourala chodbou. Pomaličku, ale vytrvale.

„Tady!“ lékař zastavil záznam a ukázal, jak se postava na kameře rozhlíží kolem sebe. „Co se stalo?“

Jakub instinktivně ztišil hlas, v očích se mu zračil strach: „Uslyšel jsem ji.“

„Myslel jsem si to,“ odvětil lékař bez náznaku emocí. „Co se dělo potom?“

Záznam běžel paralelně s tím, jak Jakub popisoval události nočního setkání.

„Stála tam,“ hlas se mu chvěl, „viděl jsem ji, slyšel jsem ji. Sakra, vždyť já cítil, jak dýchá, jak se na mě dívá!“

„To je v pořádku,“ primář poplácal Jakuba po rameni, „jste na začátku léčby, pane Baraníku. Ale zlepší se to. Slibuji!“

„Opravdu?“

Psychiatr přikývl. „Jen mi slibte, že na sebe dáte pozor.“

„Děkuju vám, pane doktore,“ Jakub horlivě přikyvoval. Snažil se primáře přesvědčit o tom, že jeho noční úlet se už nikdy nezopakuje. „Můžu už jít?“

„Jistě. Kdyby se něco dělo, zavolejte sestřičku.“

* * *

Alojz Martusík zůstal v místnosti. Díval se na záznam v bodě, kdy se Jakub otáčel v pokusu o panický útěk. Naklonil hlavu blíž k obrazovce, přimhouřil oči, přesto neviděl nic. Na okamžik se tam něco mihlo, ale v následující vteřině už zase sledoval jen záznam prázdné chodby.

„No tak, vím, že tam jsi,“ zašeptal rozmrzele. „Tak proč se schováváš?“

* * *

Jakub hleděl zpoza mříží na svého spolubydlícího.

„Sorry, Joži, ta cigareta mě mrzí,“ kál se. „I ty sirky.“

„Ser na cigára!“ odfrkl si stařec. „Ptám se tě ještě jednou, cos nám to sem dotáhl?“

Jakub znejistěl. „Tys ji viděl?“

„Tu hrůzu, co se po tobě sápala? Jasně že jsem ji viděl! Možná mám vypitou kebuli, ale tohle bych si nevymyslel.“

Až doteď si Jakub myslel, že halucinoval. Proč ji ale viděl i jeho spolubydlící?

Žádné rozumné vysvětlení ho nenapadlo. Možná jen Jožiho tělo mele z posledního, napadlo ho nakonec.

Po snídani se Jakub s Jozefem tak jako každý den vydali do kuřárny.

Joži patřil mezi chronické pacienty. S trochou humoru se dalo říct, že si tu může nahlásit trvalý pobyt. Patnáct let alkoholismu mu téměř zlikvidovalo mozek. Pořád dokázal normálně přemýšlet, ale odvykání od drogy ukázalo cenu za propitý čas. Delirium tremens ho skoro zabilo.

Po dvou dnech blouznění a nahánění bílých myší procitl. Hned poté si podřezal žíly. Díky dehydrataci ale krvácel tak slabě, že ho stihli zachránit.

„Spadl jsem až na dno, kámo, tak si mě tu nechali,“ chraptěl Joži s nostalgií v hlase. „Když tak nad tím přemýšlím, zachránili mě. I když to tady není vždycky všechno růžový, furt lepší než chrápat poblitej a pochcanej někde pod mostem. Možná bez Martusíka by se tady žilo ještě líp.“

„Co máš proti primářovi?“ Jakubovi cigareta nechutnala, ve stánku u nemocnice si zjevně na kvalitu příliš nepotrpěli.

Stařec potřásl hlavou. Mávl rukou, jako by odháněl nepříjemný hmyz. „Všichni si tady o něm šuškají. Je to magor, snad ještě větší než my všichni dohromady.“ Přestože se snažil znít lhostejně, do hlasu se mu vkradl jemný nádech strachu. „Prý je posedlý výsledky, výzkumem a nevím čím ještě. Mě naštěstí neléčí, prej jsem podle něj ztracenej případ. Vychlastanej mozek, posranej život. Jak jsem řekl, mně to takhle vyhovuje.“

„Proč?“ zeptal se Jakub konečně.

Stařec odhalil zažloutlé zuby. „Mám tady takovej luxus, že se mi tu vyplatí zůstat.“

„Nechápu…“

Joži vyfoukl obláček kouře, znovu si potáhl a pokračoval: „Teplý jídlo třikrát denně, všechno za mě cvaká stát. Stačí, když zůstanu trochu magor. Proto se vždycky, když se blíží moje propuštění, pořádně ožeru nebo zahraju nějakej záchvat nebo depku. S mým mozkem to zas není až tak těžký.“

Po jeho slovech zavládlo v místnosti ticho, přerušované jen šlukováním z cigaret. První ho přerušil Jakub.

„Víš, po smrti mojí milé mě začaly pronásledovat vidiny, bludy, iluze,“ hlas se mu chvěl. „Zpočátku se mi s tím dařilo bojovat. Později jsem kvůli tomu přišel o práci, kamarádi se na mě vykašlali, celkově to bylo fakt špatné. Nebýt rodičů, asi bych dopadl mnohem hůř.“

„Sorry že se ptám, ale jak ses sem vlastně dostal?“

„V pohodě,“ Jakub típl cigaretu o stěnu popelníku. „Jednoho dne mi došlo, že takhle to dál nejde. Na Martusíka jsem měl kontakt, tak mě napadlo, že by mi mohl pomoct. I přes to, co se stalo s Lenkou. Lepšího psychiatra bych zřejmě široko daleko hledal marně. Tak jsem přišel. Ujal se mě s tím, že mi pomůže. Nevím jak, ale přesvědčil mě.“

„Kámo, dobře ti radím, přestaň ho poslouchat, dokud to jde. Fakt mu kape na karbid.“ zopakoval Jozef šeptem. „Léčil už několik pacientů, ale co si vzpomínám, žádnej z nich nedopadl dobře…“

V Jakubovi ta slova probudila zvědavost. „Vím, že nejsem první, kdo dostává tuhle léčbu, ale zajímá mě, co se stalo s ostatními?“

„Nic dobrýho,“ odvětil šedivějící alkoholik a odkašlal si, „Pokaždý, když někoho léčil, tady po nějaký době začalo strašit. Nevěděl jsem, jestli si to jen nevymýšlím. Nakonec ale každej z nich natáhl brka. A mě to odnaučilo chodit kouřit v noci.“

* * *

I po další dávce séra se cítil mizerně.

„Opatrně, pane Baraníku…“

Jakub se nechal primářem podepřít a pomalu si přesedl na vozík.

„Kdyby se něco dělo, cokoliv, víte, co máte dělat!“ zašeptal psychiatr sestřičce, než s Jakubem na vozíku opustila místnost. Úkosem sledoval, zda jeho nejslibnější pacient něco nezaslechl. Tomu se jen hrůzou rozšířily zorničky.

„Spolehněte se, pane primáři,“ odvětila dívka.

Mlčky Jakuba tlačila dlouhou chodbou vedoucí k pokoji. Přesně tady se včera odehrál jeho noční zážitek. Cítil, jak se celý třese. Netušil, zda z léčby nebo strachy. Jeho myšlenky se znovu upřely k Lence, na ten okamžik, kdy ho vyšetřovatel vyzval, aby identifikoval její tělo.

* * *

Lenka zemřela před několika měsíci. Ten obraz, když seděl na chodbě před patologií, se Jakubovi vryl do paměti.

Sterilní zelený nátěr na stěně byl už místy popraskaný a odlupoval se. Starými netěsnícími okny se dovnitř dral déšť. V tom spěchu si ani nevzal deštník. Z kalhot mu odkapávala voda, stružky stékající po tvářích si neutíral. Vypadal zničeně a přesně tak se i cítil. Ani zavrzání otevírajících se dveří ho nedokázalo vytrhnout ze zamyšlení. Až po chvilce otočil hlavu za zvukem. Muž v zástěře mu pokynul, aby ho následoval.

Patolog ho zavedl do místnosti, kde se nacházely tři kamenné stoly s postranními žlábky pro odvod krve a jiných tělních tekutin. Dva byly prázdné, na prostředním leželo nahé tělo. Bledá pokožka, jemné ženské rysy, nemohlo jí být víc než pětadvacet. Jak kráčel blíž, věděl, že uvidí to, čeho se tak děsil. Stále totiž doufal, že jde o omyl. Že jeho drahá na něj čeká doma nebo tráví čas někde s kamarádkami nebo u rodičů, zkrátka kdekoliv jinde, jen ne tady, na tomhle studeném stole.

„Poznáváte ji?“ patolog ukázal na tvář a opatrně z ní odhrnul vlasy. Odhalil tak ošklivou ránu na pravém spánku a kštici slepenou zasychající krví a mozkomíšním mokem.

Jakub sebou škubl. Pohled na ohavnou ránu ho vyděsil, ale mnohem víc se vylekal při pohledu na jemné rty, nad kterými se klenul malý nos a mandlově tvarované oči. Upravené obočí, lehce vlnité vlasy. Ať už si namlouval cokoliv, byla to ona.

„Takže, znáte ji?“

Věděl, že musí přikývnout. No tak, musíš to udělat, napomenul se v duchu. Přesto ho svaly neposlouchaly. Bál se přikývnout a poslat ji tak definitivně na věčný odpočinek.

„Pane Baraníku?!“ lékař v zástěře se snažil chovat profesionálně, ale už mu docházela trpělivost.

Konečně se k tomu přinutil. „Ano. Znám ji. Moje Lenka.“ Hlas se mu zlomil.

„Děkuji, můžete jít,“ patolog ukázal na dvoukřídlé dveře. Potom opatrně dodal: „Upřímnou soustrast.“

Jakub neodpovídal. Nestál o ničí předstíraný smutek. Potřeboval být sám.

Nechápal, co se stalo, vždyť všechno se zpočátku dělo tak, jak si to vysnili. Vzali se a za pár týdnů zjistili, že čekají miminko. Také se narodilo, ale po několika měsících zemřelo. Jen tak, zničehonic.

Přestože to Jakuba zdrtilo, nebylo to nic proti tomu, co cítila Lenka. Odmítala si připustit, že jejich maličkou jim už nic nevrátí, den ode dne chřadla. Věděl, že musí něco udělat, ale pořád se uklidňoval, že se to nějak zlepší. Rozveselí ji, přivede na jiné myšlenky a všechno bude v pořádku.

„Už se to lepší,“ řekla mu jednou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krajina háďat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.