Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2019 by Aleš Rezek.

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-840-0

Petr a Nikola po několika letech

„Baronka to byla, pane,“ řekl Petr zasněně, dílem k Nikolovi, dílem k sobě. „Předkama,“ upřesnil.

Nikola, usazený na dřevěné lavici naproti němu, ho ale snít nenechal. Věděl, jak ho dostane zpátky na zem, třebas byla i baronkou.

„Předkama, jo ahá,“ řekl a povytáhl obočí. „Kolikátky měla?“ zeptal se.

„Co kolikátky... Hm!“ Petr si znechuceně odkašlal. „Předkama, ne předkem! Nepřekrucuj, nekomol výrazy!“

„Tvoje specialita, komolit,“ odbyl ho Nikola a znovu se maličko potměšile zeptal: „Tak co, kolikátky?“

Petr lehce přikývl hlavou a řekl: „Hm, prsa měla velká.“

Vždy přítomný ironický přízvuk v jeho hlase Nikolu i teď poněkud zmátl. Tak jaký měla, přemýšlel v duchu, jak velký? Asi ale dost, ubezpečoval se vzápětí, čum, jak mu blejskaj oči!

„Velká,“ ozval se znovu Petr a tak přesvědčivě, že je Nikola jako by až zahlédl v jeho dlaních. „Ty také měla velká.“

„Jó... ty také?! Ahá!“ Nikola se hlasitě rozesmál. Znal totiž Petrův vytříbený vkus. „No jó, jasný! Tak pokračuj, popisuj dál, pane!“

„Hm... Tebe to nebere, já vím. Tvoje chyba; protože každého normálního chlapa ženská s tvarama jak mandolína chytit musí, to je historií dávno ověřené.“ Po troše alkoholu se v Petrovi vždy probouzel básník, svého času docela schopný.

„Cože, mandolína?!“ smál se Nikola, ale jen smál, nevysmíval se.

Petr si znovu odfrkl. Takovému poloslovnímu obratu se také říká zapráskat knírem, a to by zrovna v jeho případě bylo příhodnější. Petr svým ohromným knírem stíral pěnu z piva až k hladině. To ale jen zřídkakdy, na velké pití nebyl. Někdy se sice napil tak, že druhý den litoval včerejších nekontrolovaných řečí, ale většinou se neopil. Namazat se dost dlouho neuměl.

„Jo, mandolína,“ trval teď na svém. „Prsa velká, ovšem zadek také. Navíc byla baronka! I s tím zadkem.“ Petr byl v tu chvíli spokojený. A Nikola viděl to málokdy vídané: Petr začínal být, ano, namazaný. Překračoval tak trochu svůj stín.

Jako by se tím přiblížil svému otci. Bezvadnému chlapovi, který se v životě řádně spletl jen jednou. Tím, že si pořídil děti. Vlastní, s těmi to totiž neuměl. S ostatními ale jako málokterý druhý.

Petr

Průměrné dítě průměrných... ne, množné číslo není na místě. Tedy spíš průměrné dítě průměrné mámy; otec Petra ale už za trochu pozornosti stojí. Což by však mohlo potvrdit už jen několik málo sousedů, nemnoho zbylých přátel a snad nějaký mukl z uranových dolů na Příbramsku.

Sousedé rodiny pana Sovy byli sousedé víkendoví, totiž chataři jedné osady na břehu budoucí přehradní nádrže Kamýk, kde se nedávno dostavěná chata stala šestiletému Petrovi, o dva roky mladšímu bratrovi a jejich rodičům, trvalým bydlištěm. Pochopitelně nelegálně, říkalo se tomu veřejné tajemství. Opuštěný byt v Příbrami tak posléze figuroval jen coby jakési skladiště. To bylo tak: vždy, když prof. PhDr. Emil Sova, CSc., vezl na skládku v poloprázdné kárce něco opravdu nepoužitelného, již haraburdí, vracel se pravidelně po mnoha hodinách ze skládek naopak s kárkou přeplněnou. Cestou si budoval přechodná skladiště u důvěřivých a tolerantních sousedů-chatařů, aby až poslední várku uložil do chaty vlastní. To samozřejmě vydrželo jen několik prvních měsíců po dokončení hrubé stavby. Nejprve se vzbouřili sousedé-skladníci, následně zbytněla chata natolik, že se stala prakticky neobyvatelnou. Ovšem tu opustit nepřicházelo v úvahu. A vzdát se oněch leckdy až starožitných relikvií, pro pana Sovu vizitek schopnosti a velikosti našich lidí, by bylo těžší než se vzdát – třebaže po předchozí důrazné domluvě z vyšších míst – profesorského místa na Karlově univerzsitě v Praze. Opustit byt v Příbrami... žádná tragédie. Pro Petra s bratrem rozhodně ne, tatík byl přesvědčený, maminka se podvolila. A navíc tak i bylo kde skladovat ony radosti profesora Sovy.

Už od prvních dní v osadě na Kamýku byla Sovovic rodina místní zvláštností stojící za navštívení. Pohříchu jen odvážným, nevědoucím či pomýleným. Pan Sova všechny okolojdoucí nevtíravě zval, poté neokázale pohostil a... hosté poprvé smekli.

Třebaže jen něco málo přes sto sedmdesát do výšky, co do hmotnosti měl bývalý profesor Karlovy univerzity hodně přes sto. Vlasy na ramena, vousy na prsa. Nabízenou ruku sevřel stiskem, jenž chlapy zabolel, ženy zamrazilo. Když poslouchal druhé, díval se jasnýma očima do očí jejich. Většinou se příliš nerozpovídával; čas od času ale dokázal společnost třeba i dvaceti lidí bavit až do rána. Odpadli jen samolibí hlupáci. Ale i takoví mu dokázali mnohé sdělit, i od nich se učil. Učil se od každého, nejvíc však, jak tvrdil, se naučil od volů.

Profesor Sova byl bodrý intelektuál s mluvou lidových mudrců. „Vyhodili mě z univerzity,“ prohlásil mimo jiné kdysi, „neposeru se, rozvrátím jim to zevnitř.“

Jezdil Erenu, zásoboval uranové doly potravinami a nerozvrátil nic, jen mnohým pomohl přežít vlastní smrt. Ne-li fyzickou, tedy duševní; s ním v náklaďáku se nevozily jen příděly..., vozil je jeden z nich.

S většinou problémů – a ty se mu celkem logicky nevyhýbaly – se dokázal vyrovnat s nadhledem vědoucího člověka, navíc klasicky vzdělaného. Jen se dvěma si nikdy v životě neporadil. Jedním z nich byl vždy přítomný ironický přízvuk v jeho mluvě. Nevěděl o tomto zlozvyku, a tedy ani netušil, že zrovna tímhle nešvarem mnohé znervózňuje. Druhým problémem jeho duše, který s prvým úzce souvisel, bylo, že se převelice styděl za svoje city, tedy i za city ke svým nejbližším.

To jeho rodinu postihlo opravdu do hloubky, svými city doma přímo skrblil.

Jak velký mají rodiče vliv na svoje děti? Pravděpodobně velký. Vždy? Vždy snad ne. Třeba by se Petr a jeho bratr i při nejlepších metodách otce uzavřeli do sebe, tak jako se při každé návštěvě zavírali do svých podkrovních pokojů.

Jako by se nemohl dočkat školy, Petr už v pěti letech docela obstojně četl. Bratr pak, od nějakých deseti dvanácti let, basoval na otcem upravený kontrabas. K tomu zpíval. Tak, že návštěvy zazáviděly znovu. Vždyť bychom je spíš měli vidět někde na hřišti, říkali si. Nebo kouřit za nádražím! Přitom si ale neuvědomovali, že oba bratry s partou vrstevníků viděli opravdu jen výjimečně. A od začátku jejich školní docházky už vůbec ne.

Kdysi velice vážený profesor Sova byl přesvědčený, že proti autoritě socialistické školy bojovat nemůže. Uvěřil, že děti mu ukradla škola. Petra v šestapadesátém, Káju o dva roky později. Od té chvíle na syny pohlížel jako na dospělé a jako s dospělými s nimi i jednal.

Petr si tedy cestu životem prošlapával sám a dlouho nevěděl, co znamená být šťastný, z dětství takový stav prakticky ani neznal. Což byl pro něho velký handicap, podvědomě tak svoje city dlouhou dobu pečlivě střežil, styděl se totiž za ně. A možná i proto se jen málokdy dokázal opít. Bál se moci alkoholu – otec míval v opici splín, následně mluvíval o bezmezné lásce k lidem, aby mu druhý den chuť vína či piva dokonale zhořkla v ústech. Petr na něho měl vždy vztek a tuhle proměnu chlapa v nesvéprávného slabocha připisoval, ne zcela přesně, právě alkoholu. Sám se tedy opití dost dlouho bránil.

Nikola

Nikola se také relativně dlouho neopil. Otec i matka byli kovaní. A pro takové kované – schůzemi a stranickými příručkami, méně už prožitým – byl řád společnosti a způsob žití víc než jasný: hříšně nevyspávat, řádně (čili stále) pracovat, nemarodit a věčně se kát (přesněji sebekritizovat). Dále slušně a nahlas zdravit, při chůzi neškrundat, při hovoru odpovídat celou větou a dívat se hezky zpříma do očí. Samozřejmě být čistě oblečen, třebaže ne vždy vkusně (Za tohleto se nikdo stydět nemusí, je to skoro nové!), a být předpisově ostříhán. A nestrkat ruce do kapes (Zašiju ti je, já ti je vážně jednou zašiju! A zašil.). No a potom už jen držet pusu (ano, pusu) a krok a pořád doleva (No co se dá dělat, jsme halt malej stát, proto tu jsou Sověti! Američani by byli možná horší! Cože, že by tu nikdo bejt nemusel? No no, ty náš chytrej chlapečku... Všude, všude někdo musí bejt!!! Tak tady jsou Rusové a hotovo!). Pití a kouření se u Vítů pochopitelně odsuzovalo. Kouření beze zbytku, nad pitím by se snad dalo přimhouřit oko; dejme tomu – od dvaceti.

Nikola tedy kouření za školou vyzkoušel jen několikrát a do hospod ještě ani v učení se spolužáky nechodil. Dle přání (časem podpořeném moralisticky zdviženým ukazovákem, později navztekaně nakrabaceným čelem) otce tělocvikáře sportoval a dlouho si pak připadal jako tvrdě trénovaný posel, spěchající s depeší od nepřítelem obklíčeného generála ke generálovi číhajícímu v záloze, zachraňuje tím četu, rotu či pluk od jisté zkázy. Postupně se v té samé úloze viděl na běžkách, na kole, v kánoi a podobně. Několikrát touto vizí apeloval na city táty, který tolik potřeboval patnáctiletého syna při zvelebování bytu či chaty. Otci, důstojníkovi Československé lidové armády, při tom dojemně blýsklo v očích a kluka na nějaký ten závod občas i pustil.

Rogalo přišlo později, asi tak v sedmdesátém pátém roce. To se ale už osmnáctiletý Nikola neviděl coby služební poštovní holub; naopak, rogalisté dělali velení lidových armád spíš vrásky, samozvaní letci přelétávali z jedné zóny do druhé i bez posvěcení úřadů.

V tu dobu se už napít uměl. A i hříšně se povalovat v posteli dokázal. A také už věděl, že sport není trénink na válku a láska že není sprosťárna.

První objev Petra

Petr nikdy moc kamarádů neměl, rozhodně ne mezi vrstevníky. Uzavřený do sebe, skoro jakoby namyšlený. To však nebyl, byl jen chytrý. Chytrý dědičně, uzavřený a tichý snad ze vzdoru.

V dospívání se s otcem téměř nesnesl. Máma pak byla příliš ve vleku manžela, než aby alespoň v ní měl víc než rodičovskou autoritu. Zděděný intelekt mu však přinesl i jistou dávku sebevědomí: obejdu se bez vás, bez všech, hlavně odsud pryč!

Studovat nechtěl, jako by se bál někdejšího akademického světa, svého nepřístupného otce, a navíc by se stal nesnesitelně závislým na rodičovské přízni. Šel tedy do učení, přičemž středoškoláky nikoli apriorně opovrhoval. Ve škole a na praxi se příliš snažit nemusel, na vynikající prospěch mu stačily dvě třetiny docházky. Zbylá třetina a všechen ostatní volný čas patřil jen jemu, skládat účty nikomu nemusel. Poměrně brzy uměl vydělat dost peněz a byl tak částečně nezávislý i finančně. Z obojího se vědomě těšil.

Do Prahy z Příbrami, kde bydlel v bytě u strýce, bylo spojení pravidelné a rychlé. Petr je využíval prakticky denně.

V šestnácti letech byl renomovaným odborníkem přes filmovou produkci. Nejvíc ho dostal Fellini; Amarcord viděl šestkrát. Že se mu z celého filmu nejvíc líbila prsa obrovité trafikantky, by nepopíral. Tehdy ho mrzelo, že neexistují speciální odznáčky, které by (připnuté na rukávě, představoval si) ostatním na ulici zvěstovaly, že jejich nositelky jsou, stejně jako on, opuštěné a tedy volné.

Petr se styděl. A byl neobyčejně plachý. I za to se styděl. Navíc si vůbec nedokázal představit, jak se nahý tiskne k nahé osamocené, volné. O to víc ho podobné představy vzrušovaly.

V sedmnácti letech znal nazpaměť všechny hry divadla Semafor. Téměř všechny pak Činoherního klubu, Reduty a Divadla Na Zábradlí. Díky svým temně hnědým očím s hustým obočím nad nimi a díky poměrně dlouhým vlnitým vlasům vylézajícím zpod džínové čepice vypadal na dobrých pětadvacet let. Zároveň v něm však bylo i cosi dojemně chlapeckého; pokladní kin a divadel lístek pro něho snad i schovávaly. A nejen kin a divadel, lístek pro sotva šestnáctiletého Petra měla i pokladní z vyhlášeného pražského baru Astra. Ta navíc s mateřským pochopením zamrkala na vrátného, který ho pustil na noční striptýz. Petr se pokladní odvděčil tak, že jí nechal zavolat po skončení produkce taxi. Ne na nádraží, ale až do Příbrami. Cestou domů se od světa znalého řidiče dozvěděl o jakémsi nelegálním bordelu na půdě jiného pražského kulturního stánku, Luxoru. Taxikáři poděkoval dvackou spropitného, týden pak do Prahy nejel.

Těch volných pár dní ale nepromarnil, v obchodě pomohl s inventurou a nakonec vedoucímu (v jedné osobě též mistru odborné přípravy) udělal i účetní uzávěrku. Odměna byla větší než kdy jindy, navíc zbavil panenství jeho dceru.

Tu mu do obchodu v poslední den inventury dovedl sám tatíček.

„Dneska jí tu matiku doučuj tady,“ šeptal mu ve skladu látek do ucha. „Asi tak do devíti. Ale vpředu ve kšeftě nech rozsvíceno! Víš, já to musím jít s inspektorkou někam oslavit, dneska to bylo vo fous, chápeš, že jo?!“

Petr věděl, jak bude tenhle rozbředlý, hnusně měkký a zženštilý podpantofel oslavovat: Podívejte milostivá, ten ho má, co říkáte?! A tady! No a vona, jak slastně zavírá oči. Ukažte..., a zatímco ji bude jednou rukou objímat, druhou, ve které drží balíček ohmataných pornofotek, jí bude jezdit po prsou, zbaběle zalezlý v koutě vinárny. Eh, kolikrát ho tady mezi regály Petr přistihl tu s tou, tu s onou paničkou, již do skladu nalákal na... zbožíčko, které jsem ještě ani nestačil naaranžovat, je to hrůza ten neustálej kvalt, ovšem pro vás, milostivá... Samozřejmě také věděl, že té dnešní oběti (Hm, oběti...! Na to čeká, děvka jedna rozdávačná!) musí být vedoucí jaksepatří vděčný; jako už kolikrát, i dnes mu prominula dobrých deset tisíc do kasy a nechala je napsané na skladě.

„Jo,“ odpověděl tedy a znechuceně kývl hlavou. Čerstvě nabyté peníze ho pálily v kapse, chtěl jet do Prahy, do Astry. A možná by i zkusil doporučený mu Luxor.

Vedoucí si jeho neochotné kývnutí vysvětlil po svém: „Jasně Petře,“ řekl, „tady máš ještě padesátku. Nebo ne,“ opravil se a vytáhl ze zadní kapsy oblýskaných tesilek naditou peněženku a z ní ještě jednu bankovku, „dám ti dvě. Jo a hele, Péťo, stará vo tom dnešku ví. No jako že tu s mladou budete! Ale hlavně, prosim tě – vepředu nech svítit! A zamkni! Kdyby něco, tak jsem si jen vodskočil.“

Petr přikývl, zamkl za vesele už dovádějící dvojicí a šel s mladou dozadu do skladu. Tam pro změnu zhasl a mladé sáhl hned na prsa. Ona ho odstrčila; ovšem jen proto, aby si mohla svléknout svetr a pod blůzou rozepnout podprsenku.

Petr tuhle dceru pana vedoucího chodil doučovat (dávat hodiny matematiky, jak říkal otec/vedoucí mistr) už od září, skoro půl roku. Líbil se jí. Líbil se všem holkám na gymnáziu, kde druhým rokem Vlaďka studovala. Pokud věděla, s žádnou spolužačkou ale nic neměl. Sama byla lačná a nebála se. Fakt, že se Petr tolik třásl, nesvlékl se a jí jen vyhrnul blůzu a poté i sukni, přičítala jeho žhavosti; vlastně tak pasovala ještě panice na rytíře.

Když o několik minut později leželi vedle sebe na kusu rozbaleného koberce, vyčerpaný Petr ji ani nevnímal. I ona byla potichu, myslela zčásti na to, zčásti na Petra. Zamilovávala se do něj. On myslel jen na to. Doposud nikdy se nesnažil představit, jaký to je pocit být v ženě, a jaký být na vrcholu; teď byl poněkud rozčarovaný. Ale věděl přesně, že nalezl, co hledal, akt ten ho cele uspokojil. Víc momentálně nechtěl.

Vlaďka se svezla z jeho bezvládné paže a posadila se. Přes hlavu přetáhla blůzu, z ramen shodila shrnutou podprsenku a otřela si jí vlhké břicho. Ve světle dopadajícím do skladu škvírou pod dveřmi, viděla tvář zhluboka oddychujícího Petra. Pohladila ho po vlasech – a on se otřásl. Ona se naopak roztouženě zachvěla. Naklonila se nad něho a chtěla ho políbit. Petr uchopil její tvář do dlaní a... dnes ještě ne, dnes ji ještě od sebe neodtlačil a nechal se políbit.

„Mám rozsvítit?“ zeptala se šeptem. Chtěla se mu ukázat nahá.

„Ne,“ odpověděl rychle, po prvním polibku červený. „Nerozsvěcej.“

Vstala a maličko pootevřela dveře. Petr ji sledoval, trochu se i nadzvedl. Rychle se svlékla, načež si klekla na koberec. Petr vztáhl ruku a pohladil ještě ne zcela dospělá ňadra. Ona ho pohladila po tváři, přitom mu nervózně rozepínala knoflíky košile.

„Nadzvedni se,“ zamumlala mu do ucha. Petr však neslyšel. Jen v zádech cítil tlak její ruky. „A teď si lehni.“

„Ne,“ bránil se chraptivě. Cítil, jak se mu krev hrne do tváří, uši mu hořely. Zase se styděl. Nevěděl proč, ale styděl se.

„Nerozsvěcej, teď nerozsvěcej. Chci tě jen cítit, tak, takhle.“

Vlaďka se pootočila, nohou lehce kopla do dveří a znovu se k němu přitiskla.

Teď už se Petr nestyděl. Ve světle ano – za svoji nahotu, v duši za svoje city.

Popletený Nikola

Normální dítě normálních rodičů..., i tak bylo možno na rodinu Vítů nazírat. A tak nějak na rodinu Vítů i leckdo nazíral. Dokonce převážná většina. Nikola však jako by hledal tu menšinu.

Nejprve s pláčem na krajíčku a se zmatkem v nic nechápající duši. Později s hurónským křikem dospívajícího „suveréna“. V úvozovkách proto, že šlo opravdu jen o přechodné období. V ten čas pochopitelně cestu k otci nehledal..., tedy ji ani nenašel. Generační problémy, terminus technicus většiny, jimiž se v určitých letech omluvá spousta pochybení, se na jejich vzájemném vztahu podepsaly opravdu neblaze. Výjimkou samozřejmě nebyli, snad jen přespříliš tvrdohlaví. A dost možná, že otec byl špatný pedagog, anebo Nikola špatný žák.

Ale jinak, bez zbytečného a jalového filozofování: u Vítů vše v naprostém pořádku...

...jen tatík lhal, jako když tiskne, maminka sice nechtěla, byla však bez pravomocí. Lži hlavy rodiny byly tak suverénní a hojné, že Nikolu tehdy ani nenapadlo o jeho slovech pochybovat. Velice dlouho byl naivní, slepě důvěřivý synek.

Do nějakých čtrnácti patnácti let viděl otce jako přešikovného, družného, ale také velice přísného rodiče. A jak to asi má být – zodpovědného, starostlivého. O rodinu pečujícího: byly zájezdy na hory, byly sjezdy řek, byly zahraniční dovolené... vždy s přesně vypracovaným harmonogramem výletů, návštěv kulturních pamětihodností, zábav, ale i – nutno dodat – povinností. K jejich zodpovědnému plnění mělo Nikolovi napomáhat vědomí vždy připravených trestů. Trestů coby výchovného prostředku. Proto se na dovolenou a různé dvou- až třídenní výlety brával s sebou například Neználek: hrozba přepisování té tak děsivě tlusté knihy měla rozdivočelého synka trochu zkrotit, prázdniny neprázdniny, víkend nevíkend! Na jeho ubrečené proč? odpovídal táta (s neotřesitelnou vírou v opakování coby jediné cesty k dokonalosti) jasně a stručně: Až budeš mít jedničku z písanky, přejdeme na diktáty! Nikola tak každý společný zájezd na hory, na vodu, do MLR, BLR, Rumunska a podvakrát i do Jugoslávie z duše nenáviděl. Mluvit o tom samozřejmě nemohl, tak blízko si ho táta nikdy nepustil. A respektujíc manželovu autoritu dlouho nepomohla ani maminka.

Postupně se tak Nikola stáhl do sebe, uzavřel se. Protože se bál. Neustále. Bůh ví, ne-li od onoho večera, kdy se pan Vít vrátil z třídní schůzky jeho asi čtvrté třídy. Synek byl promptně seřezán a následně nucen se přiznat, že to on byl někdy před měsícem po škole!

„Nebyl jsem.“

„Přiznej se!“ Facka. „Přiznej se! Soudružka učitelka říkala, že ten malej byl po škole za pětku z úpravy! A ty jsi nejmenší, nebo aspoň skoro! Jsi nebo nejsi?!“

„Nevím. Asi.“ Facka. „Tak ty ani nevíš, jak seš velkej, hergot!“ Facka. „Tak byl jsi po škole, nebo nebyl, ptám se tě?!“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Nikola a vzápětí se mu zalily oči slzami. Brečet nechtěl, ale bylo to silnější… to něco, co mu v jakkoli vypjatých situacích – a nezáleželo na orientaci toho kterého prožitku – často vhánělo slzy do očí a téměř až nesnesitelně svíralo rozbouřené vnitřnosti. „Ne, nebyl,“ řekl potichu.

„Nebyl, jo?!“ Facka. „Tak já ti to povím: byl! A řekne ti to i tvoje soudružka učitelka, jdeme za ní! Aby sis už konečně zapamatoval, že mně lhát nebudeš!“

Soudružka učitelka, vyrušena u večeře, řekla, že neví, jestli byl po škole zrovna Nikola, snad jí ho bylo v tu chvíli i líto. Ráda ho sice neměla, to ale ostatně nikoho. „Možná to byl Železník,“ dodala nakonec, „ten je ještě menší než Nikola. Jméno mně soudružka kolegyně neřekla. Jenom mne totiž zastupovala, suplovala za mě.“

Železníkův otec na chodbě bytovky otci řekl, že jejich mladej po škole byl, a co jako má být, svoje už dostal!

Cestou domů setmělými ulicemi nesl pan Vít syna na ramenou, na koni. Vděčný mu ale Nikola nebyl; byl jen rád, že už to skončilo.

Po několika málo letech, v období přirozených střetů rodičů s pubertálními dětmi, a hlavně po mnoha a mnoha odhalených nepravdách a vyložených lží a nedůstojných projevech zloby a kruté hlouposti jak vůči němu, tak vůči starší sestře Janě, Nikola ve vztahu k otci silně ochladl a začal používat vulgárně neosobního, ironického označení Jarouš.

„Jarouš mi zatrhnul tréninky,“ omlouval u trenéra svoje absence zkraje. „Než donesu ze školy pochvalu.“

O pár let později už byl jadrnější: „Jarouš mi nasral, je to blb!“

To ale bylo už na pováženou. Jestli si pravou povahu vztahu neuvědomoval Nikola, většina ostatních ano. Jeho vrstevníci se smáli, snad i trochu provokativně. Rodinní přátelé se však zhrozili. Jaroslava měli rádi, a třebaže se v kamarádství leccos (mnohé) promíjí, u vědomí toho, že mladý Nikola občas pravdu měl, zúčastněně vyzpovídali tu jeho, tu opatrně přítele Jaroslava. Ten byl se svojí zpovědí pohříchu hotový raz dva: jakožto voják hodnotící kritéria – jasná, stručná a výstižná – měl vždy po ruce. Ne tak Nikola, který každý konflikt s otcem nesl opravdu těžce. Všechno tedy rozebíral a vysvětloval velice podrobně, jaksi od Adama. Potom už nestačilo pouhé konstatování, že Jarouš je vůl. Nikola se tedy učil mluvit. Někteří z otcových přátel se mu v tu dobu stali tak trochu druhými táty. Rozhodně víc než bodrými strýci – i od nich v těch jalových letech dostal své. K jeho vlastnímu otci ho však nepřivedli, prozatím. K otcovství měl Nikola ještě daleko.

Nikola se také hodně styděl. Trpěl vypěstovaným komplexem méněcennosti. Tak třeba když měl na sobě parádní kalhoty se zvony (o něž pomalu zakopával a za které šikovná sestra – která mu je podle vypůjčené velemódní Burdy ušila k patnáctým narozeninám – dostala od otce děsně vynadáno) a zrovna vyfasoval ve škole za pět: No, konstatoval nešťastně v duchu, potvrdily se Jaroušovy kecy: Nastrojenej jak americkej plejboj, ale blbej jak pučtok! I ten blbej dělník musí umět počítat, aby si spočítal třeba vejplatu! A synek všemu věřil, rozhodně zkraje... vycepovaný nesvépravný vojáček. (Těm jeho otec, potkal-li je někde na rodinných výletech, zásadně tykal a Nikola nechápal, proč se sestra najednou tak červená a nemluví nejen s tátou, ale vůbec s nikým.) Následky na sebe nenechaly dlouho čekat: za pár let chodil Nikola po světě otrhaný jak vandrák, když se dlouho převelice mýlil, posuzuje lidi podle oblečení a zjevu vůbec.

Také se styděl za to, co měl v kalhotách, ať už se zvonem nebo bez. V těch se zvonem o něco víc – byly těsné, vypasované a on se pomalu bál i jen skrz kapsu si v rozkroku udělat pořádek, aby si ho nerozsedl. Tam se nešahá! znělo mu v hlavě už odmala. Otce viděl nahého prvně až někdy ve dvaadvaceti; to Jarouš patrně usoudil, že mladýho už zkazit nemůže. Jeden z mála logicky odvozených Jaroušových soudů (třebaže nevědomky): mladej už víc zkazit nešel.

První nahé ženské tělo viděl Nikola tu noc, kdy se o tři roky starší sestra vrátila z taneční prodloužené. Zakopla o křeslo (tím dvanáctiletého bratra vzbudila) a začala se svlékat. Cudně otočená, zato necelý metr od jeho tváře. To už byl Nikola vzhůru nadobro, na posteli se však ani nepohnul. Prodloužené byly ještě dvě, následoval ples, druhý... a to ho načapala. Zmydlila ho jako občas ji táta (třeba když jí našel v kabelce toho hrůzu vlasatýho pophvězdu Nováka!) a týden s ním nemluvila. Ani večer v dětském pokoji, kdy z postele na postel pravidelně hodnotili rodiče a život vůbec.

Někdy ve třinácti letech vyštrachal Nikola ve skříni ve sklepě několikero Mladých světů. V nich objevil docela slušné kolekce černobílých aktů. Ty vystříhal, po důkladném prostudování uschoval doma pod koberec a zmatený nepořádkem v trenkách se šel převléct. Neúplné časopisy vyhodil. Když otec jejich ztrátu objevil, chvíli vyšetřoval. Nikola v duchu rodinných tradic lhal, sestra nemusela. Nikola nevydržel a byl seřezán. Jednak proto, že už zase (...jako by si to nepamatoval od minula!) lže a navíc …nevěřím, že sis v nich jen tak čet; bůh ví, cos s těma Mladejma světama dělal, to není časopis pro takový usmrkance, jako jsi ty! Nepříliš složitou úvahou došel Nikola k závěru, že výprask a následná řada úplně nelogických zákazů a trestů byla patrně i jakousi zálohou k dalším eventuálním vybočením z otcem vytyčeného normálu. Ovšem vybočení stejně jako každá jiná nepravost či lež realizované netaktickým adolescentem bývalo téměř vždy odhaleno, takže Nikola do svých přibližně patnácti let trávil většinu volného času u otevřeného okna ve druhém patře bytovky, odkud jako vězeň s téměř dohola vystříhanou hlavou hulákal na svobodné kamarády.

Pravidelně zjara pak, hnán nudou a nastalými biologickými pochody v dospívajícím těle, šmejdil v knihovně rodičů..., kde objevil pečlivě zalepenou obálku s nápisem Silvestr 68, 69, 70..., plnou různě velikých fotografií. A také puntičkářsky zabalenou, ozdobnou šňůrkou převázanou a pečetním voskem zapečetěnou knihu. Takto zabezpečená byla pro něho zprvu oříškem; dobře nasvícená však alespoň vyjevila svůj název Tajemství lásky.

S pouze zalepenou obálkou problém nebyl, tu stačilo jen lehce napařit nad hrncem s vařící vodou. Pravděpodobně dost přihlouple vypadal Nikola, když si prohlížel fotografie rodičů a jejich stejně starých, asi tak čtyřicetiletých přátel, kterak se spoře oblečení/neoblečení veselí při silvestrovských radovánkách. Nejprve to byl pro něho šok; hlavně proto, že navzdory svému vztahu k otci jej nedávno velebil za nečekanou velkorysost, se kterou ho pustil na týden na hory. Když si ale dal dohromady naštvanou sestru (že si veze na Silvestra vedle svého kluka taky mladého pitomého bráchu!) a nalezené fotografie, měl pocit, že vidí o kus dál. Zatím jen pocit; ten se v nepěknou jistotu proměnil po přečtení vzkazu, který se neočekávaně objevil na zapečetěném obalu knihy:

Milé děti,

doufám, že jste si tuto knihu již prohlédly,

vícekrát se o to ale už nepokoušejte!

A podpis. (Přes půl strany, přesně jak v žákovské!)

A v pečetním vosku obtisknutá služební pečeť. Nikolovi bylo čtrnáct pryč, sestře osmnáct.

Jarouš je blb, pomyslel si tehdy už stereotypně Nikola, a to jsem to už měl vymyšlený, risknul bych to! Kroucenou trikolorovou šňůrku mám, pečetní vosk taky, papír a lepicí pásku má Jarouš v šuplíku. A to jeho služební pečetidlo bych si vzal, až by někde schůzoval. Jenomže takovýhle psaní bych nepřepsal, a už vůbec ne ten jeho podpis, jak ňákýho generála! Kapitánek veledůležitej, se z něho podělám.

Po dalším z mnoha jistě veselých Silvestrů dokreslil otce už jen rozmáchlý podpis na přelepech poněkud zbytnělé obálky. Tu už Nikola otevírat nechtěl. A dlouho pak nejenže neotevřel, ale ani nečetl nic, co nebylo adresováno pouze jemu.

A že už doma jiné akty nenašel (ty z Mladého světa vzaly zasvé při předvánočním úklidu, kdy dojemně starostlivá a uvědomělá hlava rodiny srolovala všechny koberce a hrr s nimi s plácačkou před bytovku na první sníh, díky jejichž objevení vyfasoval Nikola znovu nářez a večer rukou, rozbolavělou od celodenního klepání koberců, neuzvedl ani hrnek s čajem). Tedy že jiné akty nebyly, pustil se do nedávno objevené krásné literatury. Ze zadní řady v knihovně rodičů, pochopitelně. Nejvyšší známku obdržel Alberto Moravia se svojí Nudou, druhé místo obsadila Římanka. Mňačkovu Jak chutná moc sice dočetl až do konce; že se ale opravdu jedná o moc, a nikoli o noc, pochopil správně už někde před polovinou. Výtvarného redaktora ovšem nezatratil (ačkoliv jej i při pouhém pohledu na obal knihy vždy slastně zamrazilo v rozkroku) a na onen titul nezanevřel. Naopak, tuhle knihu si zapamatoval a v budoucnu ji přečetl ještě mnohokrát; ovšem vypůjčenou od starších kamarádů... z tatíkovy knihovny zkraje sedmdesátých let definitivně zmizela.

Tak se díky kasárníkům otce vojáka a biologickým pochodům v mladém těle dostal Nikola od Mayovek k beletrii.

Samotář Petr

Dcera vedoucího prodejny látek hodiny matematiky dostávat musela, protože ta blbá jak pučtok byla. Ovšem vedoucí takové prodejny byl v malém městě dost velkým pánem na to, aby svoji dceru na místní gymnázium dostal, byť byla třeba i blbá. A mohl si i dovolit platit jí soukromého učitele. Že sehnal pouze Petra, mrzelo pana otce jen trochu. Jistě, takový vysokoškolák, nebo dokonce inženýr, by pochopitelně vypadal líp (...to vim taky, Marie!); na druhou stranu ale nemusel nijak hluboko do kapsy (...že jo, Maruš!). O schopnostech svého učně se už mnohokrát přesvědčil, a tak byl rozhodnut ignorovat i eventuální pomlouvačné řeči. Petr si přivydělal rád a spolu s několika stokorunami při pravidelných inventurách a účetních uzávěrkách v obchodě, s nevelkým, nicméně pravidelným platem v učení a s občasným kšeftíkem pod rukou v obchodě tedy docela slušně vystačil.

Vlaďka pak byla za Petra ráda se vším všudy. Zvlášť poté. Učení ve skladu látek se stalo oběma náramně oblíbeným, hodná dcera tatínkovi nakukala, že se chce přímo ve firmě naučit základům ekonomie; kvůli té vysoké přece! Vždy z prodejny radostně odcházející otec stokorunami nešetřil. Zvlášť když viděl, že Petr doučuje mladou navíc i doma, patrně teorii.

A vydělané stokoruny nešetřil zase Petr. V posledním roce učení odešel od strýce a sehnal si podnájem. A stále jezdil do Prahy, nemohl se jí nabažit. Všeho, co mu nabízela. Včetně striptýzu. Jen do Luxoru na půdu nešel, své měl jisté, pochopitelně i díky vlastnímu podnájmu.

Osmnácté narozeniny oslavil v klubu divadla Semafor. Odtud si ho odvedla jedna velice atraktivní herečka z jiného pražského divadla, z ABC.

Petr už dokázal přemoci svůj leckdy až paranoidní strach z lidí jaksi obecně a s laťkou úmyslně vysoko položenou stále častěji navštěvoval různé divadelní kluby a podobná zařízení. Chtěl být uvnitř, ne jen postávat opodál. Divadelníci, nastavující si tu večery, ho už několikrát pozvali k sobě, sedělo-li se pospolu. Porvé se ho zeptali ze zvědavosti, cože je zač a co to pořád spisuje?

„Prodavač,“ odpověděl Petr a dodal: „Píši poezii.“ Ne básně, Petr řekl poezii. Hovoru u stolu se příliš neúčastnil, jen občas něco svojí lehce ironizující mluvou podtrhl či zdůraznil. A jeho básně se také líbily, dost. Petra to nepřekvapilo, ale ani nijak zvlášť nepotěšilo.

Na svoje osmnáctiny si dal čtyřikrát malého myslivce s kofolou.

„Co že tak piješ, dneska?“ zeptal se kdosi od vedlejšího stolu.

„Slavím.“

„Prosím tě?! A co, básníku? A přisedni.“

„Osmnáctiny,“ odpověděl nevzrušeně a jakoby nevážně Petr. Nevěřil mu nikdo.

Nevěřila mu ani Lucie, která si ho pozdě v noci odváděla domů. „Tak Petříku,“ cukrovala, zavěšená do něho cestou z divadla. „Kolik ti je opravdu? Řekni mi to, ty můj...“

„Osmnáct, vážně. Dneska.“

„Né?“ hrála Lucie svůj nejnovější divadelní part. „Fakt?“

„Vlastně včera, vždyť jsou už tři.“

Lucie se zasmála a vjela mu rukama do vlasů. „Ale jó… možná vypadáš někdy i na víc.“

Petr odmítavě zabručel a nervózně si odkašlal. Mohutný knír poskočil nahoru dolů.

„Jé!“ zatleskala dovádivě Lucie a vzala jeho hlavu do dlaní. „Udělej to ještě jednou,“ prosila žvatlavě.

„Hm... Proboha co?“ Petr byl skoro až vyděšený a znovu si ulevil svým charakteristickým odkašláním. Horečně přemýšlel, jak se zbavit těch cizích rukou na tváři; znervózňovaly ho, cítil, jak rudne. „Co mám udělat?“

„No tó…,“ smála se Lucie. „Zapráskej s ním znovu, Péťo!“ Přeběhla k osvětlené výloze a snažila se ho napodobit.

Petr stál nehnutě uprostřed chodníku a překvapeně ji pozoroval. „Hm...,“ ulevil si a zavrtěl hlavou.

„Teda to je nádhera!“ radovala se znovu Lucie a zatočila na ukazováku kabelkou. „Já už vím: To to práskání knírem! A my furt nevěděly, o co jde!“

Nebyl to ale jen knír, kterým Petr přitahoval ženy, nejen Lucii. Spíš ta až chlapecká plachost v kontrastu s patrnou sebejistotou v jeho hlase. Ve způsobu, jak hovořil. Ženy byly schopné se po několika tichých větách vzdát, chlapi zaraženě nechápali.

Jen co za sebou zavřeli dveře perfektně zařízeného bytu, Lucie ze sebe v chůzi shodila kabát, stáhla vysoké kozačky, rozepnula pásek drahých, elegantních šatů a svezla se do ohromného čalouněného křesla pod oknem.

„Pojď ke mně,“ řekla a maličko přimhouřila oči. „Ale svlíkni si tu bundu,“ zasmála se, když ji stále ještě stojící Petr poslechl a pomalu kráčel ode dveří. „Anebo ne.“ Lucie vstala a zatáhla závěs na okně. „Sedni si, já se jdu převlíct. Udělám kafe, jo?“

„Ne,“ odpověděl Petr. Už bez bundy, stále však s pěknýma koženýma mokasínama na nohou.

„Co ne?“ Lucie stála uprostřed ložnice a zručně si mezi lopatkami rozepínala knoflíky šatů. „Ty nechceš kafe?“

„Ne.“

„Tak...“ Lucie se svého hlasu až lekla.

„Zhasni,“ zaslechla tichý hlas Petra. „A pojď sem.“

Lucie zpola nevěřícně a zpola pobaveně zavrtěla hlavou. Načež zvážněla a uhnula pohledem. Co to se mnou je, říkala si, přecházejíc pokojem k malé lampě, kterou před chvílí rozsvítila. Snad jsem se nezamilovala, pomyslela si ještě. Otočila vypínačem a odevzdaně přešla ke křeslu.

Petr ji na klín nevzal, jak předpokládala. Zvedl se a naopak ji lehce vtlačil do sedačky; předtím jí překvapené vyhrnul šaty nad pas. Klekl si u jejích nohou a políbil ji na vnitřní straně stehen.

Jak na to chodil Nikola

Druhé nahé ženské tělo viděl Nikola (neviděl, byla tma, tedy měl) v sedmnácti letech v jednom polorozpadlém, pravidelně trempy a horolezci obývaném krmelci mezi pískovcovými věžemi Hruboskalska u Sedmihorek nedaleko Turnova.

Spadl do toho takřka nevinně, tak nějak bez programování. Programováním – kdy, kde a kterou – se spíše zabýval jeho kamarád Zdeněk; ten rozhodil sítě už chvíli po desáté ráno, sotva co otevřeli v nedaleké hospodě. Na tu hodinu už oba netrpělivě čekali. Byli na čundru a hloupě se nudili.

Čundr! Sami ve světě bez dohledu rodičů, vše je dovoleno, užijeme si! Chyba: nudili se celou sobotu už od brzkého rána, kdy se probudili pod jakousi skálou, zmrzlí a rozlámaní z toho romantického spaní pod širákem. Nikola pak celý den záviděl horolezcům, užívajícím si nekonečného množství věží Skalního města, a na Zdeňkův vkus se tu vyskytovalo žalostně málo nadržených holek. On o panictví přišel už před patnáctým rokem a radostem s děvčaty beznadějně propadl.

V závěru toho víceméně rozpačitého dne se přesně adolescentně opili v lázeňské hospodě. Zdeněk zvracel od půlnoci do kuropění, Nikola od kuropění do devíti. Poté se vykoupal v rybníce a vyčistil si zuby. Zdeněk naopak zalezl ještě hlouběji do spacáku s tím, aby ho Nikola vzbudil, až otevřou v hospodě. Malomyslný ještě nebyl, čekala je nejen celá neděle, ale i pondělí, slavilo se květnové osvobození; Zdeněk si vůbec nepřipouštěl, že by si tenhle víkend neštrejchnul.

Tu nepříliš hezkou, zato řádně prsatou asi tak pětadvacítku, co přišla ve čtyři, a půl druhé hodiny cucala jedno kafe, odhadl Zdeněk skoro přesně. „Buď je čerstvě rozvedená,“ přemýšlel nahlas, „nebo jí nepřišel píchač. Čumí, jak kdyby jí ulítli čmeláci. Chvíli ještě počkáme.“

Po další hodině si už byl jistý stoprocentně, pomohlo mu druhé jí dopíjené kafe.

„Jdu pro ní,“ rozhodl a odpotácel se vyčůrat. Na záchodě zmobilizoval zbylé síly a nad stolkem oné lady zatáhl síť.

„To je Zuzana, Nikolo,“ zubil se o chvíli později. „A tohle Nikola!“ Naklonil se k přibyvší slečně a hřbetem ruky jí přejel po tváři. „Můj nejlepší kamarád! Na něho ale bacha, dej si na něho pozor!“

Zuzana pozor nedala. Na Zdeňka. Buď se opil tak, říkal si druhý den Nikola, že normálně usnul, anebo byl tak strašně nadrženej a štval ji tak moc, že zhasnout musel.

Prostě Zuzana vlezla do spacáku Nikolovi, který se o ni neucházel ani z poloviny, co Zdeněk. Snad to způsobilo jeho brilantní líbání; Zdeněk šel rovnou chlapácky na prsa. Už večer v hospodě.

(Líbat naučila Nikolu učitelka v kroužku hry na klavír. Byla to dvacetiletá hezká, smyslná dívka s nejen silně vyvinutým mateřským citem; do jedenáctiletého Nikoly se po necelém roce jeho docházky docela žensky zamilovala. Za každý splněný úkol, za každou správně přehranou etudu z Bayerovky mu dávala čím dál méně mateřskou pusu. Jemu ohromně chutnaly a prapodivně ho vzrušovaly. Že ty tři tisícovky za pětileté jeho snažení byly vpravdě vyhozené peníze, nelze tedy jednoznačně přičíst jen nedostatku talentu. Něco však zůstalo: ve třinácti dokázal Nikola políbit dívku jako muž. Možná proto v několika nejbližších letech, zatímco jeho vrstevníci honem honem stahovali holkám trika a sukně, on ty svoje líbal.)

V ten památný den se Zuzana svlékla sama a jemu ještě pomohla. To ho zaskočilo.

„Ty, Zuzko, tys tu na někoho čekala?“ kličkoval dojemně.

„Kde, prosím tě?“

„No tady. Teda tam,“ zasmál se nervózně. „V tý hospodě.“

„Jo tám,“ protáhla Zuzana a pokrčila rameny. „Ále, jednoho kámoše.“

„A...,“ Nikola zaváhal. „Ty seš rozvedená?“

„Ježišmarjá proč?“

„Ták, mě napadlo.“ Nikola se nadzvedl na lokti a hledal pomoc u vedle už chrápajícího Zdeňka. „Ten chrápe, co?“

„Hm. To je ale dobře, ne?“ Zuzka ho pohladila po tváři. „Že jo?“

„Jó,“ zahuhňal Nikola a poměrně zdařile ji políbil.

„A co ty?“ zajímala se Zuzana. „Ty máš holku?“ Přitom ho nahmátla. Celého. Nikola se přestěhoval sobě pod pas.

„Já... ne, nemám,“ odpověděl přiškrceným hlasem. „Ještě ne.“ Rozpaky zakryl polibkem někam mezi její ucho a rameno a poté se odvážil i on.

V nedaleké vesnici zvonili půlnoc. Do rána byl Nikola expanicem třikrát. O několik let později se poněkud opožděně trápil pochybnostmi, neotěhotněla-li tehdy ona Zuzana.

Lucie

V posteli byl Petr jednoznačně nejlepší, jakého kdy Lucie poznala. Snad proto porušila svoji tak těžce hájenou svobodu a pozvala ho k sobě na byt. Ne hned, až někdy v červnu, kdy si už vyučený Petr vyběhal zaměstnání v Praze.

Lucie byla impulzivní, sobecky do sebe zahleděná primadona. Ohromně rychle se dokázala zamilovat, stejně rychle však dokázala i vychladnout. Co ale s těmi donedávna tak skvělými milenci, teď už jen nechutně chrápajícími v její posteli?! Ten přepychový byt dostala od otce k absolutoriu na DAMU, už před deseti lety. Za tu dobu se stačila dvakrát vdát, dvakrát rozvést, x-krát zamilovat a stejně tolikrát i odmilovat. Nikdo si nedovede představit ty nervy se získáváním ztracené svobody (říkala všem, kdo byl ochoten ji poslouchat) a vyčistit od nich byt!

S Petrem udělala po letech něco jako rekord. Což překvapilo nejvíc ji samotnou.

Tři roky tu nebyl nikdo dýl jak tejden, vzpomínala s jakousi zvrácenou pýchou, maximálně dva. A on je tu skoro už půl roku! Strach tedy nemám, ubezpečovala se v duchu, brát si ho přece nechci. Nechci? Ne, nechci, deset let rozdílu je strašně moc!

Lucie se zadívala na kouř stoupající z cigarety položené na okraji popelníku. Asi ho ale strašně miluju, připustila po chvíli. Nebo né, já nevím. A možná ho ani tolik nemiluju, jen ho chci. Pro sebe, celého! Spíme spolu, to jo, říkala si, jako by se chtěla utěšit, a při té vzpomínce ji zamrazilo v podbřišku. Natáhla se pro cigaretu, do úst ji ale nevložila. Olízla si rty a zavrtěla hlavou. Hm, spíme spolu, ale co je doopravdy zač, pořádně nevím! No co je zač ten kluk s pohledem chlapa, před kterým ženská hned leží na zádech?! No co bych o něm mohla říct... třeba holkám! Anebo tátovi; tomu se sice moc nelíbil, ale nedávno s ním dokázal kecat celou noc!

„Něco v ňom je,“ řekl ten den ráno táta, sotva co Petr odešel do práce jakoby nic, jako by měl naspáno na měsíc dopředu; a jako bych tu ani nebyla! Jako bych tu na něho celou noc nečekala! „Na shledanou,“ řekl otci, podal mu ruku, snad se i trochu uklonil, navlékl na sebe parkra, na hlavu nasadil džínovou čepici a odešel.

„Něco v ňom je, Lucko, to jo. Ačkoliv… hm. V hlavě toho má dost, snad až moc na jednoho, notabene tak mladýho člověka! Ale je takovej... takovej divnej patron. Na druhou stranu zas nepije, a to je dobře.“ Otec znovu pokýval hlavou, ale nijak přesvědčivě. „Vlastně ani to není normální, nedá se mu věřit, vždyť jsem ten koňak vypil sám.“

Otec vstal od stolu, přešel k dceři zachumlané v dece na kuchyňském kanapátku a naklonil se nad ni. „Luci, spíš?“

„Ne, poslouchám tě. Mluvíš snad ke mně!?“ Lucie nebyla ani tak rozespalá, jako spíš rozmrzelá.

„Hm, promiň, asi ses moc nevyspala, viď? Máš u mě koňak, někdy se stavím. Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděla Lucie a přetáhla si přes hlavu přikrývku. Otec na ni chvíli hleděl, pohladil ruku vyčuhující zpod deky, oblékl se a potichu za sebou zavřel dveře.

No tak to bylo minulý týden, ve čtvrtek, vzpomínala Lucie. A já se pak nemohla dočkat konce představení a hnala jsem domů! Petr se prý také těšil, něco jsme snědli a hned si vlezli do postele. Ráno potichu vstal, pomalu jako zloděj, a odešel. A zas jakoby nic, zas jako by ani nemusel spát… přece jsme ale dováděli do dvou, do tří do rána! No a v sobotu jsme se váleli celé dopoledne, já potom odpoledne a večer hrála…, přičemž jsem celou tu dobu myslela jen na něho. Jen na něho, sakra.

Cigareta už dávno dohořela, oharek hodila Lucie do popelníku. Vždyť já myslím jen na něho, vztekala se a zatínala zuby, a ne na nás, na to, co děláme nebo bysme dělat mohli! Měli! Buď jsme v posteli, nebo někde v klubu. Kouříme a pijeme. Já piju, skoro už dost!, a u stolu se kecá. Víc nic. Rád mě ale má! Nebo... já nevím.

Lucie znovu zavrtěla hlavou. Co je ten kluk proboha zač?!

Proč Nikola neuspěl

Třetí nahé dívčí tělo viděl Nikola asi o rok později, kdy se Zuzanou přišel o panictví. V tom roce začal chodit se svojí dávnou láskou Věrkou. A láska to byla, už od dob jeho klavírních pokusů ještě na devítiletce.

Otec Jarouš synkovu docházku do hodin piana nijak nekontroloval, ostatně to byla starost manželky. Nezřídka mu však byly podezřelé jeho občasné pozdní příchody. Obvykle se tak stávalo v zimních měsících, kdy dávno již rozžaté pouliční lampy asociovaly v jeho mysli vizi kompletní rodiny, plnící své jasné každodenní povinnosti: manželka u plotny, děti u učení. Nikola mu ale jeho představu kazil. To se pak důrazně a velice nahlas dožadoval okamžitého vysvětlení, kde zase ten kluk je?! Obyčejně stačilo manželčino připomenutí, že přece na piáně.

„Kdes byl?“ ptal se přesto syna u večeře.

„Na piáně,“ odpovídal Nikola, na ústech zřetelně cítě jak rty a jazyk zkušené slečny učitelky, tak nepříliš zkušené rty patnáctileté lásky Věry.

„A cos tam dělal?“ zajímal se pro úplnost starostlivý otec.

„Hrál na piáno.“

„Dobře, jsem s tebou spokojen.“

Když se blížily Nikolovy osmnáctiny, staronová láska Věra se ho několikrát ptala, cože k tomu velkému jubileu chce od ní.

„Tebe,“ odpovídal Nikola stereotypně. Rozechvělost v jeho hlase Věra mylně přičítala mrzkému mužskému chtíči. Ale neodsuzovala ho, ostatně neptala se náhodou.

I tenkrát byl Nikola zaskočen přímočarostí, s jakou se mu už druhá dívka dala.

„Chceš mě?“ zeptala se ho Věrka poněkud nervózně už při večeři. Připravené Nikolou a čítající v sobě jednohubky s lososovou pěnou, tvrdý sýr s párátkem připíchnutými kompotovanými třešněmi a láhev konzumního bílého.

V láhvi scházela sotva polovina, když stále ještě Věrčinou přítomností dojatý oslavenec byl postaven před fakt zbavit svoji holku panenství. Ta se svojí nevinností netajila; byla přesvědčena, že Nikola bude šťastnější, bude-li vědět, že se mu dává panna.

Jenomže on zrovna o tuto poctu nebojoval. Chtěl Věrku, tu svoji lásku. Celou, nicméně po jejím klíně nijak zvlášť neprahl. Ano, rád si hrál v ukradených chvilkách s jejími malými ňadry, nejraději ji však líbal. Známý mu již nepořádek v trenkách přičítal kráse jejích očí.

A přestože tu noc láska nijak katastrofálně nedopadla, Nikola o Věrku stejně brzy přišel. Příliš vášnivě a příliš často jí šeptal do ucha miláčku.

Havárie

Michaela byla ta, jejíž krásou se mohl Nikola ve svých devatenácti letech kochat takříkajíc dosyta. Nesvazován nervozitou prvního milostného aktu, chtěl být s touhle holkou jen praktický: všeho dosyta!

Těžká havárie na rogale, kterou tak tak přežil, uvolnila v dívce Michale neuvěřitelné množství energie, okolím pouze jen tušené. Studentka druhého ročníku zdravotní školy chtěla Nikolu už delší dobu. Ji uháněly spousty kluků a mužů ve věku od patnácti do čtyřiceti. Starší či méně odvážní při pohledu na ni alespoň obdivně mlaskli.

Nápadníků měla Michaela opravdu dost. Závodně lyžovala za vysoké školy, v létě jezdila ve Slavii IPS coby kormidelnice. Do veslařského klubu pod Jiráskovým mostem chodila navíc na tréninky do posilovny a běhat. A jako kormidelnice byla výborná; nevozila se jenom, ona ty posádky na čtyřkách a osmách svým způsobem i dělala. Byla typem holky, která ví, co chce, a za svým cílem jde vytrvale až sveřepě.

Nikola ji znal trochu z lyží, z různých soustředění a ze závodů, kdy se sjezdaři tam či onde setkali s běžkaři. On na lyžích běhal, jednu sezonu dokonce pod hlavičkou Střediska vrcholového sportu. V pětasedmdesátém roce byl pak jedním z prvních, co u nás začali létat na závěsných kluzácích, na rogalech. A jako úplně první se s křídlem nad sebou a s běžkami na nohou spustil ze sjezdovky na Lysé hoře v Rokytnici, kde dva týdny trénovali střediskoví lyžaři, tedy i Michaela.

Nikola se vznesl ve chvíli, kdy mu ustřelila levá lyže a téměř až slyšitelně mu ruplo v kotníku. Neočekávaná silná bolest způsobila ztrátu koncentrace a poté následoval jeho nekontrolovaný slet do údolí. Pomlácený a v bezvědomí byl odvezen do liberecké nemocnice.

Michaela byla u toho. Od začátku na sjezdovce, do konce na kraji lesa pod ní. Včetně účasti na jeho transportu. V nemocnici zůstala celé dva dny, dokud se Nikola neprobral z bezvědomí. Po návratu do Rokytnice se v hotelu najedla a dobrých dvacet hodin spala. Ze soustředění sice neodjela, ale už netrénovala: obden jezdila do nemocnice. V Praze pak nechodila do školy jen ve středu, kdy byly návštěvní dny. Omluvenky na cesty do Liberce si vyráběla sama pomocí oddílového razítka. Táta, v jedné osobě i trenér a vedoucí oddílu, o jejím vztahu k tomu bláznivému klukovi věděl, ale nijak vážně to nebral. Jen sobecky žárlil a těžce nesl, že se s ním jeho Michalka už nechce mazlit jako dřív.

Po dvou měsících v Liberci byl Nikola převezen, stále ještě v sádrovém krunýři, do nemocnice do Prahy. Tento neobvyklý přesun byl dílem Michaely (v té době ještě žákyně zdravotní školy s obtýdenní praxí na ortopedické klinice Na Bulovce) a jejího otce, který pomohl svými kontakty. Po neobyčejně sugestivních urgencích Michaely byl primář ortopedie přesvědčen, že Nikola, jakožto první vážný úraz na rogale v Československu, je jeho případ. Z ortopedického hlediska se mu povedl, méně už po stránce psychické: po více než šesti měsících v nemocnici se Nikola cítil mizerně. Nepomáhala ani snaha Michaely. A ona pomoci mohla, přičemž oběť by to od ní v žádném případě nebyla. Proč... to Nikola sice tušil, jenomže jí nevěřil. Bolestínsky se ubezpečoval, že jde o soucit. A navíc se bál, že sám nemá co nabídnout. A to dost dlouho.

Dokonce i po propuštění z nemocnice, tedy koncem října, sedmý měsíc od jeho havárie, nevěděl kudy kam a co a jak dál. Vedení školy (po vyučení si dodělával na průmyslovce maturitu) mu sice umožnilo opakovat druhý ročník, se sportováním byl ale konec. Rozhodně s vrcholovým. Možná i to byl důvod, proč se už začátkem prosince Nikola rozhodl se školou skončit; chuť opakovat – cokoliv – neměl ani náhodou. Několik vteřin obrátilo celý jeho život úplně naruby, najednou byl bez cíle a, což bylo mnohem horší, bez motivace. Zhroutil se mu jeho jednoduchý svět krásných vítězství, ale i nehezkých (naštěstí pro mladého kluka také jen krátkých) proher. Ovšem právě minulý půlrok strávený v nemocnici mu hodně napověděl o životě mimo ten svým způsobem pohodlný, nicméně úzký a omezený výřez tvořený každodenními tréninky a týden co týden se opakujícími závody: v zimě na lyžích, v létě s maratonkami na nohou. Jako by ho tehdy přestal bavit život, třebaže maličko jinak, než co ho opustila Věra. To si přál, aby ho – hned teď! – porazilo auto a on aby byl z krátkého bezvědomí (protože bezbolestného) probuzen právě Věrkou, sedící zdrceně u jeho nemocničního lůžka a hladící ho po tváři... O několik týdnů později se málem zabil na rogale. A u postele mu seděla ta pěkná holka Michaela.

Teď sice už umřít nechtěl, ale jinak všechno špatně! Potřeboval se dát do kupy fyzicky i psychicky. Vztekal se při pohledu na ruce, z nichž se mu v jemných šupinkách odlupovala růžovoučká kůže, znervózňovala ho hůl, s níž musel, minimálně na rehabilitace, chodit; ničily ho ty drobné ústupky kantorů ve škole a přehnaná ohleduplnost rodičů doma.

Vlastně ho štvalo všechno a všichni. Asi všem záviděl; nejvíc ovšem jejich bezstarostnost a schopnost nezaobírat se kdejakou maličkostí, jak byl přesvědčen. Zároveň ale nemohl pochopit jejich umění vystačit s tím málem, co vlastnili. Ne co do majetku, byl ještě příliš mladý, spíš co do duše. V nemocnici trochu filozofoval nebo přesněji – přemýšlel. Víc než kdy předtím. A objevil ten malér člověka upnutého na jediný program.

Jako třeba on na sport. Nebo na holku: případ Věra ho strašil dlouho. Postupně si vybavil všechny ty, s nimiž se za poslední dva tři roky nejvíc stýkal. Většinou jen sportovci, bilancoval. Nebo ne, lepší to bude dohromady, napadlo ho: jensportovci! A to je malér. Ale znal i takové, co byli spíš isportovci. A v tom najednou viděl ohromný rozdíl.

Postupně jako by našel cestu kudy ne, vůbec ale nevěděl kudy jo! A jak. A s kým.

Z nastalého zmatku mu zkraje pomohli známí kluci ještě ze základky. Na škole sice byli partou přes sport, konkrétně na všechny turnaje jezdili převážně oni; hlavně pro tu partu a pro srandu kolem toho! A v každém maléru ve škole byli také oni. Později se rozutekli, do vojny ale vydrželi, třebaže víc po hospodách a různě na chatách a chalupách rodičů.

Tak tihle kluci, zkraje jediní, chodili za Nikolou celou dobu, co ležel v nemocnici, dokonce za ním byli i několikrát v Liberci. S nimi mu bylo fajn, čím dál víc. Čtyři pět kluků v Tomově Spartaku, žádný zázraci, řev a kecy... hlavně ale bez přetvářky a bez litování.

Když byl Nikola na vrcholu, tedy poslední dva roky, jel po trochu jinší koleji. Fotbálek si ale s klukama zahrál, za hospodou, kam občas mezi závody nebo soustředěními zašel. Stejně tak kulečník při dvou třech pivech, sem tam i víc. Tak se tedy po onom úraze stal i pro tyhlety kluky jakýmsi jejich případem. Ostatně, když si před rokem postavil křídlo, zalétával ho právě s nimi, i oni ho vyzkoušeli. Kluci z oddílu se báli – snad o formu či co – a že je prej vůl! Ti za ním do nemocnice nepřišli. Zato fotbalisti hospodského klubu Santa Tranta přivezli navíc dvacet karafiátů, hromadu pomerančů, karton džusů, láhev vodky, deset piv a dvě palice česneku, Nikolův doping. Na ten si vzpomněli až v autě a koupili ho cestou kdesi v hospodě. V nemocnici mu nakonec nechali právě jen ten česnek a džusy, kytky a pomeranče dali sestřičkám, vodku a piva zlikvidovali cestou zpátky do Prahy.

Později, když ležel Nikola v Praze, vyháněli k jeho radosti tak nějak nenásilně povinné návštěvy rodičovské a jiné příbuzenské. Vlastně je ani nevyháněli: návštěvy obyčejně odešly samy, když se do čtyřlůžkového pokoje nahrnulo pět šest, jednou i devět těch živých kluků. Jen Michaela zůstávala, nikomu nevadila a jí, kupodivu, nevadili oni.

Nablýskaný Spartak po strejdovi patřil Tomášovi. Průmyslovák, kterému při fotbálku jakožto ligovému brankářovi pozemního hokeje uteklo jen málo balonů. Něco ke dvěma metrům, jako jediný s blond vlasy těsně nad ušima. Obyčejně pil, až když nehrozilo nebezpečí, že se někam ještě pojede. Bez auta ani ránu!

Martin měl metry rovné dva a vlasy na ramena. Do osmnácti, tedy do loňska, hrál druhou nejvyšší volejbalovou soutěž. Teď nejradši nohejbal, volejbal už jen rekreačně. Na chatě na Sázavě si ho ale na různá klání půjčovali za stovku do manšaftu třeba i soupeři z minulého víkendu. Vždycky vyhráli a stovku neprodělali, Martin ji večer v hospodě tak jako tak pustil.

Rosťa, spolužák Tomáše a Martina z průmyslovky, vesloval na druhé straně Vltavy než Michaela, v Blesku Vyšehrad. A jezdil také dobře, rok byl dokonce v juniorském reprezentačním manšaftu. Především díky vůli. A že se uměl vyhecovat. Jednou ho netakticky hecoval reprezentační trenér a Viktor ho zmlátil. Teď si chodil zajezdit, jen když měl chuť, nebo když potřebovali chlapi kvalitní záskok do lodě. Sem tam ještě i něco vyhrál.

Lífa hrál bezvadně mariáš, fotbálek pak s menšími vadami. Po deseti pivech měl jen lehce přivřené oči a latinsky citoval starověké filozofy, ač na gymnáziu strávil/si odkroutil pouhý rok a půl. U karet se nikdy nehádal, maximálně nechal na stole drobáky z poslední hry, u výčepu zaplatil a odešel. Nikdy neměl problémy s holkama..., s holkou ho viděl málokdo. Nikolovi se ale přiznal.

To za ním do nemocnice přišel sám, napil se na jeho zdraví rumem – rum byl v originál láhvi arokoly, s ní v poměru 1:1. Lífa, tou dobou pro změnu na průmyslovce, občas brigádničil v plnírně sodovkárny a tuhle licenční arokolu nosil Nikolovi pravidelně. I jakoby mimoděk se zeptal:

„Ty, Niki, jak jim najdu ten čudlík mezi nohama?“

Nikola na posteli skoro až povstal. „Cože?!“ zeptal se nevěřícně.

„Poštěváčka,“ upřesnil Lífa jakoby nic a ještě dodal: „Já s tim mám ňákej problém.“

Nikola se rozesmál, prvně po tolika měsících skutečně obrodně. Já neudělal půl roku ani krok, říkal si v duchu, a ten blb se mě ptá, kde má hledat poštěváčka! „Ty jsi vůl, Lífo!“ ulevil si.

Lífa se nesmál, ani se ale nezlobil. „Ty to vědět musíš,“ řekl klidně a vyrovnaně. „Michaela je parádní baba! Ale budeš s ní mít problémy. Na, napij se.“

„Ty, Lífo, proč... Jaks na to přišel, že by já a Michaela?“

„Ták, vidim. Napij se eště.“

„Né, počkej, vole.“

„Vlastně jó, ty počkej, já se napiju!“

Nikola se zasmál, jak tak viděl vratce se na posteli kymácejícího Lífu. „Ty už ji máš, co?“

„Ne. Mám v noze mravence. Podej mi to, si hltnu.“

„Jí vypijem celou?“

„Jo. Mám eště jednu, dej ji sem. Dík... Tak a je hotová!“

„Kdo?“ Nikola se trochu zapomněl a zíral na druhou stranu pokoje, ven z okna na pomalu se rozsvěcující Prahu.

„Limonáda je hotová,“ opáčil Lífa a z tašky vytáhl další láhev. „Jenomže já mám eště jednu.“ Zubama vypáčil uzávěr a napil se. „Brr,“ zašeptal a otřásl se, „sem tam toho šplejchnul moc, to mi nechutná.“

„Ukaž,“ řekl Nikola a vzal mu láhev z rukou. Ty už ochabovaly, Lífa poklimbával. „No jo, s’to jenom vobarvil, to je samej rum, he he.“

„Asi jo, hm. Něco koly jsem tam ale cák, to zas jo.“

Nikola se znovu otočil na druhou stranu, k oknu. „Nechcete napít, pane Vaněk?“ zeptal se pološeptem. „Teda jestli můžete,“ dodal pokrytecky. Pan Vaněk nesměl.

„To víš, že můžu,“ odpověděl děda a nadšeně přikývl. „Doneste mi to sem, chlapci. Ale buďte víc potichu, nebo ho odvedou.“

„Máme držet hubu, Lífo.“

„Nejdu,“ zahuhlal Lífa. „Nejdu dom, mně je tady dobře.“ Potom se trochu probral, zatřepal hlavou, vstal a na nejistých nohou donesl láhev ob dvě postele panu Vaňkovi. „My už nebudem, pane Váňa, si to nechte.“ Znovu zavrtěl hlavou a řekl: „Já ho mám rád, víte?“

„Jo,“ přitakal děda, „ta sestřička taky, měls pravdu. Posaď se tu u mě, chlapče.“

Pan Vaněk ukázal na vedlejší postel. Na pokoji už všichni spali... kromě Nikoly, osmdesátiletého pana Vaňka a Lífy. Byla už půlnoc. Za měsíc, až Nikolu propustí, se na oddělení vrátí starý řád. Včetně návštěv pouze v návštěvní dny a v návštěvní hodiny. Pan Vaněk, těžký alkoholik, v nemocnici se zlomeninou stehenního krčku, to ale ještě neví, s láhví rumové arokoly v ruce se spokojeně usmívá a zve toho zlepšovatele znovu na řeč. „Tak si ke mně sedni, ty kluku jeden!“

„Pane Váňa..., nesednu. Já du za nim. Napijte se na jeho zdraví, tohle je lepší než do žíly.“

Panu Vaňkovi, který před několika dny opilý neštastně upadl, pravidelně aplikují doktoři alkohol přímo do žíly, ovšem jen v přísně medicínských dávkách. Dnes tedy bude spát opilý jaksi po svém.

V pět hodin ráno vzbudila Lífu, spícího v křesle v nohou Nikolovy postele, sestřička. Mile jí poděkoval, a ještě než odešel z oddělení, vytáhl z ní na dnešní den omluvenku do školy.

S klukama ve Spartaku jezdil i Michal. Příkladný typ lumpa z dobré rodiny. Představoval se jako Majkl, kluci mu říkali Miki. Rozmazlený jedináček, kterému táta nikdy nenařezal. Vlastně ztroskotal na rodičích, na tolik přepracovaných politických veličinách. Michal jejich moci a vlivu nevyužil k bezproblémovému studiu, kdekoliv by se mu zachtělo (rodiče byli opravdu mocní a on fantasticky nadaný, a to na všechno), a podvědomě se spokojil jen s tím, že ho tahali z malérů. Tuhle medvědí službu otce synovi kluci dlouho neviděli; spíš jim imponovalo, že vůbec ne hloupý Miki si nezadal a šel do učení, stejně jako před pár lety oni. Byl z nich nejmladší, ani ne šestnáctiletý, ale vyrovnal se jim. V lecčems je dokonce předháněl; že doposud nešlo o kriminál, hurónsky ho plácali po zádech. A to zas dělalo dobře jemu. Byl ale ohromně naivní, a třebaže se stavěl do role frajera, přecitlivěle reagoval na křivdy na něm páchané; na výsledky svých chyb jen dojemně hloupě čuměl.

Sám za Nikolou přišel jedno pondělí. Obličej zmodralý, několik čerstvých stehů na obočí, pár na bradě, spodní čelist sdrátovanou.

„Viki, v sobotu na zábavě,“ zahuhlal v odpověď na dotaz, kdeže si zas tohle vykoledoval. „V Bášti. Jsem tam vynadal jedný krávě. Jenomže von po ní jel Viki. Doktor mi řek, že mám jít za policajtama.“

„No, to si pomůžeš,“ ušklíbl se Nikola.

V Bášti, nedaleko Prahy, v čtyřkové hospodě s parádně velkým sálem Nikola párkrát na zábavě s klukama byl, tam se zuby vytloukaly pravidelně. Obyčejně ale drželi při sobě, teď se nějak nemohl zorientovat.

„Nepomůžu,“ huhlal plačtivě Michal, „to vím taky. Jenomže tohle mi dělat neměl. Mě ztlouk jak psa. A Jirku taky.“

„Jakýho Jirku?“

„Vladyku, tam byl s náma. Mě šel bránit.“

„Bránit?! Počkej…, ty ses s Viktorem pral?!“

„Jsem blbej?! Jsem mu jen řek, co si vo ňom myslím, když po mně vyjel.“

„Jo aha,“ odtušil Nikola, něco se mu už rýsovalo.

„Prd aha, Nikolo! Mě ztlouk jak psa! Já ho neudám, ale fotrovi to řeknu.“

„Ty vole..., táta s tebou na pivo nepůjde!“

„A si myslíš, že já s Vikim eště někdy půjdu?!“ snažil se artikulovat dotčený Michal.

„Jo. A mockrát.“

„Nikdy! Je to zmetek veslařskej. Vymaštěná makovice!“

„Neni, Miki,“ zavrtěl hlavou Nikola, ačkoliv s Michalem přece jen trochu souhlasil. „A vy jste byli dva. Proto jsi dostal do držky. A to ani nevím, jak jsi vynadal tý holce.“

„Dal jsem jí facku, no,“ seznámil ho Michal s přirozenou svojí reakcí na jakousi nepřístojnost holky ze zábavy a pro přesnost ještě dodal: „Byla to kráva!“

„To je docela možný, že ti neseděla,“ připustil Nikola. „Ale fackovat Vikiho holku sis měl rozmyslet.“

„Byla nalitá.“

„Na zábavě, hm... nalitá... Ty jsi vůl, Miki.“

„Já to nesnáším. Mě znáš, ne?“

„A taky kouřila, že jo?“

Nikola už byl pomalu doma, jako by tu zábavu viděl. Tenkrát jich sice houfně ubývalo, ale kde byly, scénáře se sobě nápadně podobaly: hodně rychlé radosti, hodně rychlé zlosti. Něco Nikola slyšel, něco poznal sám. Jezdil víc se staršími lidmi, zažil tedy poměrně dost.

Už koncem devítiletky vyrostla mezi Nikolou a jeho otcem téměř nepřekonatelná hradba, a tak přestal trávit víkendy s rodiči nadobro. K tomu, aby se otci vzepřel úplně, mu pomohl učňák. Učení se na truhláře s nesmyslným polovojenským režimem, kde šel z maléru do maléru. Otec rezignoval, Nikola se zařídil po svém. Dva tři roky, do nějakých sedmnácti, jezdil na víkendy s partou sestry (to otce zaskočilo, to nečekal), a tak i zábav viděl dost. Protože však z dětsví až zdeformovaně zvyklý na tvrdý, neustále soutěživý a komusi cosi dokazující režim, netrvalo dlouho, snad ani ne dva roky, a přestalo ho to bavit. Tedy znovu sport. Tam o něco jde, myslel si Nikola patrně. Jak ale teď vzpomínal, a času měl v nemocnici dost, příliš spokojený nebyl. Vlastně pořád hledal lidi, nic jiného v tom nebylo. Lidi... ne ale ze společenství stejných sportů a výkonnostních horizontů!

Jenomže, vrátil se zpátky do reálu, najdu lidi v Bášti nebo tam někde? Asi ne; ačkoliv třeba takovej Lífa..., to byl přece parádní večer, minule tady!

„...taky zlitá,“ zaslechl Nikola znovu Michala.

„Cóo?“

„No že kouřila a byla zlitá!“

„Aha. Tak si ji zmlel, jo, abys ji naučil chovat se slušně? V hospodě na zábavě! Se mu nedivim, Vikimu.“

„Ne, tak to nebylo, Nikolo,“ řekl dotčeně Michal a zkoumavě pozoroval jeho tvář. „Fakt ne, věříš?“

„Asi ne, ty furt kecáš! Proč furt kecáš, vole?“

„Nekecám. Jsem ti neřek všechno.“

„Ne?“

„Vona byla vožralá a furt se na mě lepila. Jenže po ní jel von. Už s ní i tancoval. A i minule. Tak proč se lepila pořád na mě?!“

Michal si opravdu zoufal, to Nikola viděl a cítil; přesto měl co dělat, aby se nerozesmál. I přes Michalův nešťastný výraz, nebo právě proto, který umocňovaly podlitiny ve tváři a stehy na rtech a na obočí.

„Furt se lepila na mě a že chce mě! Jenže po ní jel Viki.“

„Tos už říkal.“

„Ty jsi to samý! Já jí nechtěl! Jsem jí říkal, ať toho nechá. Kolikrát! A pak jsem jí dal pár facek.“

Nikola nad tou bezelstnou zprávou kývl hlavou. „Bezvadný,“ řekl. „A co místňáci?“

„Co jako? Nic. No a Viki mi z ničeho nic najednou řek, jestli nejsem blbej, a že mi dá do držky. Jsem se ho zeptal proč a jestli náhodou neni blbej von a... vidíš, no.“

„Ty jsi vůl, Miki. Podle mě ale můžeš bejt rád, žes to vůbec přežil!“

To ovšem Michal odmítal pochopit. „Teda...,“ vrtěl hlavou, „to nechápu. Já se tě přišel zeptat, jestli to mám říct policajtům, a ty mi řekneš tohle?“

„A co bych ti měl říct jinýho? Buď rád, že ti nic není, žes to přežil!“

„Jo nic mi neni, jo?!“ Michal se ve svatém rozčilení tahal za dráty trčící mu z pusy. „A tohle je co?! Já myslel...“

„Nemyslels, vole,“ bránil se Nikola. „A navíc – já tam nebyl! Fakt bych ale řek, že můžeš bejt rád, že si můžeš aspoň něčím na něco šáhnout. Nebyls přece na zábavě prvně! Ti mohly vyletět zuby prdelí, tohle je nic!“

To Nikola myslel vážně, sám se rvaček pro jistotu bál. K několika se ale už připletl. Viktor, jeho největší kamarád, byl trochu i cholerik. Což by teď určitě potvrdil i Michal.

„Mu mám snad eště poděkovat, ne?!“

„Klidně bys mohl,“ zasmál se Nikola. „Věř mi, že jo. Byla přece z Báště. Ta holka.“

„Nó, to byla, ale… Aha, no jo.“

„Děte na pivo. A nekňuč, vole, zavinil sis to sám. I když Viki je taky kráva. Ale nikomu nic neřikej.“

„Ani tátovi?“

„Zkus to a uvidíš. Jestli jsi mu teda už něco náhodou neřekl.“

„Neřek, s nim nemluvim. Ale já nevím, tohle mi Viki dělat neměl.“

Asi hodinu po Michalovi se u Nikoly stavil Viktor. Zkroušený a naštvaný.

„Se na něho vyseru!“ holedbal se. „Mně to je jedno, ať si klidně tomu svýmu policajtskýmu fotrovi postěžuje, já nikoho prosit nebudu!“

„Budeš,“ zalicitoval Nikola.

„Nebudu! Nikdy a nikoho!“

„Už prosíš. Mě – o radu.“

Viktor se na něho podíval trochu nedůvěřivě a nervózně trhl rameny. „Hm... Tak poraď, moudrej: co mám podle tebe jako dělat?!“

„Já jsem prd moudrej, Viki! Tys přišel sám, tak se nevztekej! S jeho tátou se naleješ vždycky nejdřív ty, když tam jdem na Silvestra nebo někdy jindy. Je to sviňák nebo neni?“

„Nevim. Asi né, kurva!“

„Tak vidíš. A jestli je, my víme stejně prd. Skoč pro Mikiho a jděte na pivo. Starej Krauz se tě na nic ptát nebude, když přijdeš takhle sám. I kdyby ten tatar žvanil. Jinak za tebou přijde on.“

„Ho pošlu do hajzlu!“

„Ty jsi fakt debil, Viki! By se maximálně přišel zeptat, co zas vyváděl jeho Michálek, žes ho musel takhle zřídit!“ Nikola se zasmál. „Ti ale musel stát, žes ho takhle zrychtoval,“ nadhodil opatrně.

Viktorovi blesklo v očích. „Ty vole, to byla kočka…,“ zasnil se, „bych jí dal šišku! Jenže mi naštval ten blb!“

„Asi proto, že s ní nechtěl tancovat!“

Viktor trochu pootevřel pusu. „Cože?“ zeptal se pro jistotu.

„No jo, ty magore. Von ji zaháněl, protože ho štvala! Ji moh vohnout někde v autě, nebo pod pódiem a věděl bys kulový, vole! Jenže von si na ni zuby ani ptáka nebrousil, ho dokonce vobtěžovala! Přece kouřila! A znáš Michala, ne? V Americe kouří jenom sprostej plebs…! „

„No jo, to mi nedošlo,“ tápal Viktor. „Já myslel...“

Nemyslel, protože v případech, kdy se v blízkosti namazaného Viktora objevila jen trochu povolnější holka, okamžitě se mu odkrvoval mozek. Zároveň se stával náramně citlivým a nedůvěřivým. Kdo s ním v tu chvíli soucítil, dobře dělal. Teď v mžiku Michalovi odpustil, a snad ho i trochu litoval.

„A co mám teda...,“ hledal slova ten zjihlý rabiát, „co mám teda dělat?“

„Jděte na pivo...“

„...hovno, já žádnýho bolševika o milost prosit nebudu! Tak mě vyrazej ze školy, ale prosit nebudu!“

Nikolu jeho reakce nepřekvapila. Už na devítiletce si Viktor nechal dát dvojku z chování, z mravů, protože odmítl vylepit na okna školy rudou hvězdu. Doma musel snést samozřejmě nějakou tu výčitku, i domluvu, ovšem shovívavost v tátově hlase bezpečně vycítil.

A takováto rozhodnutí Nikola obdivoval. Možná proto, že sám se dlouho rozhodovat neuměl, jedno jestli dobře anebo špatně. Z toho, že ani on hvězdu na příštího Prvního máje nevylepil, ve škole malér nebyl. Až doma, po nejbližší schůzi Sdružení rodičů a přátel školy (kde o jeho přestupku referovala otci soudružka třídní učitelka), mu otec Jarouš zakázal na tři měsíce tréninky a poslal  ho k holiči. Dřív by ho ještě i seřezal. O tomhle pozadí Nikolovi spolužáci nevěděli, nebo mu nevěřili, a tak si jeho odmítnutí, ostatně nepříliš suverénní, dali podvědomě do spojitosti s funkcí pana Víta právě v SRPŠ. Tenhle stav trval asi do poloviny osmé třídy, kdy Nikola konečně prohlédl, a na jejím konci už dvojku z mravů měl také. Jeho reputace ve třídě ohromně, protože neočekávaně, stoupla. Ačkoliv... v té osmičce se takhle snažil asi jen z revolty vůči otci. Ovšem v devítce už ale byl něco jako mluvčím třídy, a to nejen pro spolužáky, nýbrž i pro některé kantory, třebaže dvojek z chování se už nezbavil. Viktor žádnou vůdčí osobností nebyl, ani ve škole, ani nikde jinde; ten byl jen tvrdá palice. Ale s Nikolou k sobě měli blízko, možná i proto, že zrovna jejich maléry ve škole byly jako maléry hodnoceny jen tou nejnetolerantnější většinou staropanenských, zapšklých učitelek.

Nikola tedy rozhodnutí ctil a Viktor byl rozhodnut za Michalem nejít. Pozítří se tedy chtě nechtě (kdyby vědomě, tedy nechtě) setkali oba u jeho postele. Viktor s dopisními papíry... „Podívej, vole,“ řekl mu Nikola, ještě než od něho Viktor tehdy odešel, „už žádný nemám. A tady je potřebuju, že jo?! Přines mi je pozejtří, jó? Ňáko navečer, až vypadnou naši.“ Michal naopak přišel s novým kartáčkem na zuby, který si u něho zrovna na ten den objednal Nikola přes sestřičku telefonicky. A přímo z nemocnice šli ti dva na pivo a po zavíračce táhli ke Krauzům na několik panáků z tenčící se už sbírky malých reklamních lahviček kořalky po Mikiho dědovi.

Pan Krauz se o jednu z nich podělil s Viktorem. „Víte chlapci, já toho našeho Míšu na těchletěch zábavách vidím nerad. Když se to tam tak pere... A pro nic za nic, že? Radši držte víc pospolu, chlapci, lidi jsou na sebe jako zvířata. No tak dobrou, dobrou, chlapci…“

Nejčastěji však u Nikolovy postele seděla Michaela. Denně sice ne, jednou ale už i přes noc. To když začal Nikola konečně chodit, na ortopedii byl především kvůli rehabilitaci. Noční službu si Michaela vyběhala pochopitelně bez vědomí svojí kantorky, zato však mohla mít Nikolu jen a jen pro sebe.

Harmonie v devatenácti letech

Petr byl ve svých devatenácti letech absolutně spokojený. Sám se sebou i s prožívaným životem. Cítil se absolutně nezávislý. Mimo jiné i finančně. Měl dobré místo nedaleko Luciina bytu, večerně studoval gymnázium a těšil se ze skvělé partnerky.

S níž většinu času trávil buď v posteli, nebo někde v klubu. Ve zbývajícím volném čase žil jako dřív, měnit nemusel nic. Ani na básně nezapomněl, psal si dál, sám pro sebe. Přátel mnoho neměl, ačkoliv se stýkal se spoustou lidí. Ať už s Lucií po boku, tak sám díky pravidelným návštěvám vináren ve středu Prahy.

Lucie o jeho druhém životě prakticky žádnou představu neměla, nezpovídal se ani jí, ani nikomu jinému. A ač právě to ji dohánělo téměř až k šílenství, nedokázala z jeho nitra vydolovat nic.

Za skoro celý rok, co žili spolu, jen asi třikrát čtyřikrát nepřišel. Lucie pravidelně několikrát do měsíce. Část vánočních prázdnin byla s otcem na chalupě; Petr pozvání odmítl, jel na dva dny za rodiči na Kamýk, zbylé dny byl v podkroví jejího bytu sám.

Někdy v půli února nepřišel celý týden, Lucie nevěděla, co si má o tom myslet. Ve čtvrtek se objevil jako by nic, jako by i to ráno odešel se slovy: „...spi, Luci, večer něco přinesu.“

Jako vždy i teď donesl láhev vína, krabičku CAMELEK, několik balíčků salátů a salámů a veku. Nákup dal do kuchyně, cestou zpátky si svlékl bundu, stáhl vysoké kožené boty a přešel ke křeslu, ve kterém seděla Lucie. Vzal jí z ruky cigaretu a udusil ji v popelníku. Naklonil se nad ni, jednu ruku ponořil do výstřihu župánku, druhou ji objal kolem ramen a políbil ji. Lucie se ho pevně chytila oběma rukama.

„Petře...,“ řekla tiše.

„Ano?“

„Řekneš mi něco?“

„Co budeš chtít, Luci.“

„To říkáš vždycky...“

„Já ale nevím, co bys chtěla slyšet.“

„Všechno, Petře. Všechno.“ Lucie stiskla o něco silněji jeho paži. „Pusť mě, prosím tě.“

Petr se narovnal a z krabičky na stole vyklepl dvě cigarety. Obě zapálil, jednu podal Lucii, druhou si vsunul mezi zuby, přitáhl křeslo a pohodlně se do něho posadil. Zadíval se jí do tváře.

„Ty pláčeš,“ řekl potichu. Lucie malinko přikývla a popotáhla nosem. „Proč? Stalo se něco?“ Petr se naklonil a hřbetem ruky ji pohladil po tváři.

„Nevím,“ odpověděla. „Asi ne,“ dodala rezignovaně.

„Ty nejsi šťastná?“

Lucie mu udiveně pohlédla do očí. „Ty ano?“

Petr, aniž by uhnul očima, přikývl. „Ano, já jsem. I tím, že mám tebe.“

Lucie znovu nevěřícně zavrtěla hlavou a rozplakala se. Opřela hlavu do křesla a rukou si zakryla oči. „Jak mě máš, Petře?“ vzlykala. „Každý večer vedle sebe v posteli? A v sobotu a v neděli i přes den? To ti stačí?!“

Petr ji zkoumavě pozoroval zpod přivřených víček. Ne její tvář, ta pláčem nezkrásněla, navíc pláč neměl rád. Měl rád Lucii veselou, pozornou k jeho tužbám a vnímavou k jeho pozornostem. Cítil, jak ho i teď, bezradná a nešťastná, vzrušuje. Vzrušovaly ho její útlé ruce se štíhlými prsty, ve kterých držela zapálenou cigaretu, vzrušovala ho malá ňadra, nedostatečně zakrytá rozevírajícím se županem. Najednou přesně pochopil to zoufalé, tiché zvolání: „...to ti stačí?“

„Ano, Lucko,“ odpověděl po chvíli. „Stačí mi to, třeba jen teď. Možná opravdu jen teď. Ale přijít o tebe nechci.“

Odvrátil hlavu a očima sledoval dohořívající cigaretu. Kouř v malých spirálách pomalu stoupal ke stropu, aby se nepostřehnutelně rozplynul v namodralé nic. Petrovi zbyl v ruce jen chladnoucí oharek. Zamáčkl ho v popelníku.

Chvíli přemýšlel, snad hledal vhodná slova, a nakonec řekl: „Ale jestli chceš, odejdu.“

Lucie cigaretu k ústům nedonesla. Znehybněla s rukou pozvednutou, druhou pomalu odkryla uslzené oči a spustila ji bezvládně podél těla. Ta slova ji překvapila a zaskočila. Naprosto nepřipravenou.

„Ne...?“ odpověděla otázkou. „Petře?“

„Ano?“

„Tos myslel vážně?!“

„Co?“ Petr se najednou neorientoval, teď zaskočila ona jeho. Intonací ale.

„Že odejdeš!“ Lucii přeskočil hlas.

„Lucko, já jsem neřekl, že odejdu. Že bych odešel… kdybys chtěla. Takhle.“

„Já ale nechci, nechci, abys odešel! Víš?!“

„Vím.“

Petrovi vibrovala před očima jeho vyhořelá cigareta a dým z ní odcházející. Dým, rozplývající se po pokoji.

„Co víš?!“ zaútočila znenadání Lucie, která vždy dokázala být pánem situace. „Co víš, prosím tě?! Že nechci, abys odešel?!“

„Hm. Asi i to vím. Ale budu muset, Lucko.“

To Lucie nečekala. Od Petra takovouhle reakci neočekávala, i když si vlastně o ni říkala. Musela s tím počítat. Už mnohokrát se do podobné slovní potyčky – právě tady, v tomhle perfektním bytě – dostala. Vždy ale se zřejmou převahou a touhou bořit. Aby odešel Petr, nechtěla, jenomže zvolila špatnou taktiku.

A přitom on odejít nechtěl, rozhodně ne předtím.

Nakonec odešel, ještě tu noc. Neměl rád scény a dokázal jim předcházet. Lucii se i nadále obdivoval, její dokonalé tělo a určité schopnosti stále zbožňoval. Měl ji rád; sebe ale víc. Svoji volnost. Tu nade vše.

Odešel s jednou větší brašnou a koženou taškou přes rameno. Vystačil s málem: u Lucie měl dvoje džíny, několik bavlněných triček a spodního prádla, jednu dvě košile, dva ručníky a pár knih. Zbytek, nepříliš objemnější, měl donedávna ve skříni v kanceláři v obchodě.

Od nového roku však nepotřeboval ani to: sehnal si a hned i zaplatil malý byt v Melantrichově ulici nedaleko Staroměstského náměstí. O Vánocích dostal od rodičů svoji vkladní knížku s asi třiceti tisíci, bratr ji dostal o dva roky později.

Petr se trapně necítil, Štědrý večer byl celkem fajn, odpoledne byli všichni čtyři na dlouhé procházce dole u Vltavy, po večeři seděli a povídali téměř až do půlnoci. Druhý den po snídani odvezl Petra otec rezavějící piccolou, pragovkou z osmatřicátého roku, na autobus na hlavní silnici a prvně v životě vydržel na zastávce až do jeho odjezdu.

Koupě bytu Petra nadchla. Niterně. Nikdo, dokonce ani Lucie ne, jeho nadšení nezpozoroval. Tátovi poslal krátký dopis, ve kterém psal, že peníze uložil do malého ateliéru; až přijedete, ukážu vám ho.

Byl to poměrně velký pokoj s úzkou, lomenou chodbou. Situovanou tak, že mu z ní za dva víkendy a tři tisíce na ruku udělal zedník z podniku ideální koupelnu se záchodem a malou kuchyní na protilehlé straně. Nábytek do pokoje si Petr sehnal v bazaru pod Libeňským mostem. Dost starý na to, aby se nepodobal tomu nenáviděnému z let padesátých, ne ale tak starý, aby na něj neměl. Poslední dva tisíce obětoval na velké, vyřezávané křeslo; to už staré bylo. Vedoucí starožitností v Petrovi vycítil kolegu z kšeftu a po několika návštěvách ho vzal do skladu, kde si Petr vybral ten parádní kus. Poškozený, jak si přál, a to hned ze dvou důvodů: finance, to za prvé. No a za druhé proto, že věděl, že tohle křeslo, jehož podobu nosil od prvního dne s Lucií v hlavě, by k sobě do bytu vcelku nedostal. Do ateliéru ho vynosil rozebrané, známý čalouník z Vinohradského divadla mu ho zrestauroval přímo v pokoji.

A i tohle křeslo bylo příčinou jeho týdenní absence u Lucie.

Alexandra

Do toho křesla, večer co večer, usedala v uplynulých šesti dnech Petrova češtinářka a francouzštinářka. Dvacet sedm let, rok rozvedená, dnes s poměrně vážnou známostí. Ale až s Petrem okusila něčeho, čeho doposud s nikým.

PhDr. Alexandra Hamplová byla štíhlá, smyslná bruneta s hustými, vlnitými vlasy a parádně dlouhýma nohama. Petr ji nikdy neviděl jinak, než v dlouhých přiléhavých šatech nebo v úzké sukni. Anebo nahou. Ona o svých kvalitách věděla, mnohým mužům už poskytla rozkoš z dočasného vlastnění jejího nádherného těla; sama ale rozkoš zažila až v náručí, přeneseně v křesle, Petra. Podobně jako Lucie, i jí se zmocnil právě tam. Jen první polibek jí vtiskl na vnitřní stranu stehna mezi nohavičku kalhotek a horní okraj punčoch. S těmi mu musela pomoct sama, s podvazkovým pásem zkušenosti neměl.

Doktorka filozofie Saša měla, když se s Petrem seznámila jaksi nad rámec školy, dva týdny před svatbou. Svého druhého nastávajícího si nebrala z lásky, nýbrž z čirého ženského strachu nezůstat sama.

Od svých patnácti let neměla otce, vyrůstala jen s matkou a s o pět let starší sestrou Pavlínou. Ta byla doposud svobodná a už od pohledu připomínala onu starou pannu z Chevalierových Zvonokos. Co chybělo jí, toho se bohatě dostávalo Saše. Především pak, pohlíželo-li se na obě sestry z profilu. (Saša se ráda smála, Pavlína jen málokdy; i tady jako by vitální kapacita plic přímo souvisela se Sašiinými nádhernými, pevnými ňadry.) Ploché hladké břicho, útlý pas a s cizelérskou jemností dokonale modelovaný zadek Saši byl výsledkem její spontánní péče o zdraví – celé mládí sportovala, po vysoké alespoň rekreačně. Sestra byla měkká, až tvarohovitá, třebaže nijak obtloustlá.

Nohy měly obě sestry dlouhé a štíhlé. Jedna se na těchto skvostech nesla s pýchou a sebejistotou aristokratky, druhá pomalu ani chodit neuměla.

Jemné rysy, světle modré oči, ušlechtile rovný nos s drzými vráskami u kořene, lehce vystouplé lícní kosti a plná, smyslná ústa spolu s pevnou bradou cosi naznačovaly. Rodiče sester pocházeli z jižní Moravy, v Brně oba vystudovali, matka pedagogický institut, otec veterinu. Svému zaměstnání dali hodně, otec o něco víc, snad tím trochu utíkal z domova, kde se nedočkal syna; tři ženské v domácnosti byly na něho příliš.

Sestra Pavlína vystudovala pedagogickou fakultu a po absolutoriu nastoupila jako kantorka. Saša často přemýšlela – v duchu úvah o časové posloupnosti v problému vejce versus slepice – co asi tak bylo dřív: jestli ta touha učit, a z toho jakoby zákonitě vyvěrající charakteristická podoba Pavly/staré panny/učitelky, anebo jestli se Pavla sama nepřesvědčila, že může být jedině učitelkou. Od prvního ročníku gymnázia vedla pionýry; protože šlo z její strany o léčení si mindráků, jen málokteré ze svěřených dětí si ji oblíbilo. Ona žádné. Přesto se cítila být k tomuto poslání povolána, vystudovala tedy pedagogiku. Bez problémů, ty přišly až v praxi.

Saša měla problémy od čtvrté třídy do konce studií, kdy v pětašedesátém odpromovala na filozofii. Doktorát si udělala až na výslovné přání matky, která ji citově vydírala nekonečným připomínáním, že …titul by tatínka, kdyby tu byl ještě s námi, nesmírně potěšil. Zvládla ho hned následující rok spolu se dvěma semestry pedagogického minima, neboť i ona se rozhodla jít učit. V červnu šestašedesát se vdala, odešla za manželem do Prahy a od září nastoupila do gymnázia v Praze-Libni.

Vdávala se, jak byla přesvědčená, z lásky. Ondřej byl prvním z poměrně dlouhé řady lásky chtivých mužů, který se alespoň snažil ji uspokojit. Snažil se ovšem tak dojemně a nesobecky, že se s ním musela po roce rozejít.

Ačkoli nikdy při milování absolutní rozkoš nepoznala, věděla, že přichází o cosi velkého. Podvědomně tušila, že jí něco schází, a ač navenek vyrovnaná, byla vlastně nešťastná. Věděla o sobě, že je jiná, a bála se toho slova. (Pan Hampl byl velice svérázný pán s velice svérázným myšlením a s velice svéráznou mluvou; někdy v Sašiiných čtrnácti letech, po prvních (odhalených) problémech s chlapci, ho slyšela mluvit s matkou: „Jestli bude nymfomanka jako moje máti, tak ať se co nejrychlejc vdá a má co nejvíc dětí. To ji vyléčí. Škoda, že je ještě tak mladá.“)

Od manžela odešla jen se svými osobními věcmi. On jí přehnaně velkoryse sehnal a s finanční pomocí nic netušící svojí maminky skromně zařídil malý byt v Libni. Nemohl ji nemilovat ani po rozvodu.

To proto, že Saša byla vášnivá milenka a pozorná manželka. Žádostivě přijímala nabízené a sama nešetřila s očekávaným. Byla vděčná posluchačka i dobrá vypravěčka. Na svůj věk perfektně vařila. V pátek se dokázala mírně opít ve čtyřech u dobré večeře; sobotní mejdan, při kterém stál na dvoře pod oknem třicetilitrový sud piva a snědlo se deset kilo buřtů s cibulí, se protáhl až do neděle. K obědu servírovala česnečku. Ve dvě se postavila ke dveřím a nepokrytě doporučovala zbylým hostům, ať jdou stejně jako ona s mužem Ondřejem do postelí. Samozřejmě do svých, dodala. To nikdo jako vyhazov nebral. Kolem čtvrté měla uklizeno, manžel spal; po několika marných pokusech jí pomoct mu se smyslným mhouřením očí poradila, ať se jde trochu prospat.

Vzbudila ho nahá, jen s ručníkem kolem boků. „Jdu do vany,“ řekla a špičkou jazyka si olízla ret. Ondřej žádostivě vztáhl ruce, ale nedosáhl na ni. Ucukla, chytla ho za zápěstí a zuby stiskla jeho ukazovák. Jazykem obkroužila nehet prstu, přitom ho zpod přivřených víček pozorovala. „Přijdeš?“ zamumlala a odešla do koupelny.

Z vany dokázali vylézt třeba až po dvou hodinách. Něco připravili v kuchyni a donesli k posteli. Polovičku nesnědli, víno však vypili celé, mohlo by se rozlít. Druhý den ve škole nikdo nepoznal, že Saša za poslední tři dny spala necelých dvanáct hodin.

V posledních třech čtyřech měsících se přestala smát. Jen smát, nic víc se nezměnilo. Spali spolu stejně pravidelně skoro každý den, bavili se jako doposud; jen ona jako by byla víc unavená než dřív. Ondřej bral vinu velkoryse na sebe, měl přece jen jiný pracovní režim. Pracoval jako scénograf v divadle, kam to měl slabou čtvrthodinku pěšky, navíc větší část zakázek dělal doma.

Pochopitelně spolu chtěli dítě. Nijak ho sice neplánovali, proti ale ničím nebojovali. Po nějaké době znervózněli, divili se, že do toho Saša ještě nevlítla.

Ke konci jejich společného žití měl Ondřej pocit, že mu chce Saša něco říct. Několikrát to zkusil sám, ona se ale jen rozplakala a že ne, anebo že neví. Ve svých letech už byl přesvědčen, že se v ženách vyzná, tady si však rady nevěděl. Když se jednou rozplakala při milování, odtušil, že je pozdě.

Saša mu doposud byla věrná; ale chtěla být i šťastná. Věřila, že by šťastná být dokázala; s někým, kdo by ji uspokojil. Pak ovšem i věděla, že takového bude muset hledat. Manžela podvádět nechtěla, příliš si ho vážila a protivilo by se jí to. A stále věřila, že se ještě něco změní. Nezměnilo se nic, naopak. Postupně se dokonce začala bát, že otěhotní – měla strach, že potom by se už rozvést nedokázala.

Ondřej ještě ten večer odešel ke svojí matce, Saša si chvíli poplakala. Druhý den ji přesvědčil, aby u něho vydržela, dokud jí nesežene byt. Snad doufal, že u něho zůstane. Nezůstala; byla mu ale vděčná, že se o ni už nepokoušel. Celé dva měsíce. Ačkoliv je svým způsobem protrpěla.

Co všechno byl Petr pro Sašu

Petr Lucii nikdy nemiloval. Ostatně jako doposud nikdy nikoho. Toho tak hlubokého citového projevu snad ani nebyl schopen. Byl schopen pouze upřednostňovat, měl svoji pečlivě opatrovanou hierarchii hodnot a tužeb.

Pochopitelně nejvíc upřednostňoval sebe. Každý upřednostňuje sebe, tvrdil, vysoko ční vlastní ego. To lze samozřejmě posuzovat z různých pohledů – nechal se také slyšet –, odvislých od schopností a vlastností toho kterého jednotlivce. Pochopitelně ne direktivně, filozofie podobné problémy řeší po tisíciletí.

Petr nebyl ani filozof, ani moralista. Rozhodně ne v necelých svých dvaceti letech. Dominantní jeho starostí bylo, jak říkal, uspokojování tělesna. Následovalo duchovno a jen z nedostatku místa vpředu stály na třetím místě peníze, neboť ty od předchozího oddělit nedokázal.

Zajistit si dostatek, anebo nepřipustit nedostatek byť jen jediného z toho, bylo jeho nejpřednější starostí. Ze společenského hlediska byl sobec, materialista a požitkář. Starostmi druhých se nezaobíral, starostmi o druhé se nezatěžoval. Dokázal vydělat relativně hodně peněz bez nebezpečí z nařčení z nekalých praktik nebo přehnané devótnosti či servilnosti. V tom byl čistý. Byl to obchodník se schopnostmi židovského lichváře, uměl však dodržovat obecně uznávaná pravidla. Za třetinu z čistého zisku zorganizoval svému vedoucímu ne zcela legální, ale ani nelegální obchodování s látkami s několika pražskými divadly; psal se rok šedesát osm a Petr už v hlavě nosil jasnou představu eventuální budoucí firmy.

Že si vzdělání jednoho dne doplní (rozhodně maturitu) věděl už v učení. Tenkrát ale chtěl být nezávislý, nechtěl mít pocit vděčnosti vůči otci, nechtěl být nikým vydržován. A studovat večerně v devatenácti letech mělo pro něho ještě i jiný půvab: vyhnul by se tak na pár let vojně. Bůh ví, přesvědčoval se, co se za tu dobu může ještě stát. Že začal studovat gymnázium, mu teď poněkud vadilo, lepší by byla ekonomie. Přestupovat ale už nechtěl; začal tedy alespoň s jazyky, k angličtině a latině si přibral ještě francouzštinu. Tu na škole přednášela PhDr. Alexandra Hamplová.

Do pololetí zbývaly necelé dva měsíce a Petr za tu dobu zvládl učivo v rozsahu pěti měsíců. Návdavkem k tomu svedl i vyučující kantorku. (Petr Lucii příliš věrný nebyl, několik jeho zákaznic, vždy starších než on, na něho doposud rozechvěle vzpomínalo. Ty ženy pro něho ale nic neznamenaly, byly jen zpestřením jeho i tak dost příjemného žití. Proto se sám příliš neangažoval. A i odtud pramenilo vědomí jeho vlastní ceny. Jen jednou ho coby požitkáře zamrzelo, že nabízené dobrodružství nemůže prožít. Obchodní duch mu však velel, že co je v domě, není pro mě..., a odmítl tedy Luciinu kolegyni z divadla, v jedné osobě i manželku obchodního náměstka, se kterým v tu dobu i on sám spolupracoval. Ale co, utěšoval se, všechno zlé pro něco dobré, tohle by Lucii možná vadilo...

S doktorkou Hamplovou začalo všechno úplně nevinně. Studovat francouzštinu se Petr rozhodl až koncem listopadu, musel se tedy dohodnout s přednášející kantorkou. Druhý den po vyučování ji požádal o chvíli času.

„Jistě, jsem vám cele k dispozici,“ odpověděla mu PhDr. A. Hamplová a s pousmáním položila svoje věci zpět na katedru.

Petr si odkašlal a poněkud vyvedený z rovnováhy si v duchu řekl, že zrovna takhle to nemyslel. Paní doktorka se znovu zasmála. Velmi příjemně a vesele. Nevěděl, čemu se směje, jemu nic k smíchu nepřipadalo.

„Chtěl bych vás o něco požádat,“ řekl studeně.

„Prosím,“ snažila se mu odpovědět stejným tónem.

Petr měl jednu velmi nesympatickou vlastnost: jen zřídkakdy se při hovoru díval lidem do očí. Muži sázeli na neupřímnost, ženy na plachost. Ostatní jeho projevy však tuto drobnost z větší části zastíraly. A když oči zvedl, ženy většinou znervózněly.

„Chtěl bych si k angličtině přibrat ještě francouzštinu,“ řekl a zvedl oči.

PhDr. Hamplová měla v tu chvíli pocit, že jí student Petr Sova vstříkl do krve prudce toxickou látku. Celá zmalátněla, skoro až bolestivě. S ohromnou námahou ze sebe vysoukala poněkud nesmyslnou větu: „To je ale jistě bez problémů.“

Petr znovu kratičce zavrtěl hlavou. V rozpacích už dlouho nebyl, cože teď?! I jemu se tahle kantorka líbila, pochopitelně; teď ale šlo přece o tu francouzštinu! Navíc měl strach, aby mu nedoporučila až příští září, když se rozhodl takhle pozdě. Svojí momentální nervozitou naštěstí pomohl jí. Zeptala se ho, jak by si vše představoval.

„Asi budete chtít od příštího ročníku, že?“ řekla Alexandra a kývla neurčitě hlavou.

„Ne, chtěl bych začít hned.“

Nedůvěřivě si ho prohlédla. „Za dva měsíce je klasifikace, pane Sova.“

„Ano, to vím,“ odpověděl. „Chodil bych na všechny vaše hodiny a... možná bych vás požádal i o konzultaci.“

Doktorka Hamplová se usmála a přikývla. Zároveň s mírným pokrčením ramen. „Jestli si troufáte... Ale nevím, jak bych vás klasifikovala. Oficielně, mám na mysli.“

„To nepotřebuji. Chci se naučit jazyk, když už jsem tady.“

Alexandra pojednou zatoužila, aby začali hned. Cosi ji k němu táhlo, patrně by však nedokázala definovat co. Při hodinách latiny ho jen registrovala. Každý, ať už z vyučujících nebo kolegů z ročníku, Petra registroval, věděl o něm. I přesto, anebo právě proto, že budil dojem jakéhosi zakřiknutého podivína. Ovšem to jen na první pohled, který však Petr dokázal několika větami dokonale změnit. Mnoha lidem pak, a leckdy i na dost dlouhou dobu, utkvěl v paměti. Tak ho doposud znala i Alexandra. Teď s ním hovořila o samotě, a třebaže jen o studijních záležitostech… cítila, jak moc je nervózní.

„A ostatní předměty, které díky mým přednáškám nestihnete?“ vyptávala se rychle na podrobnosti, jako by se chtěla vyhnout možnému zklamání. Petr odpověděl, že s tím si nějak poradí.

Za měsíc psal se všemi ostatními pololetní kompozici. Zvládl ji jen s několika málo gramatickými chybami, chybějící slovíčka bezostyšně nahradil třemi tečkami. Klasifikován byl, jak zněla domluva, pouze verbálně. O konzultaci nepožádal. V únoru však Alexandru pozval na večeři, může-li si udělat čas. Čas na celou noc, řekl doslova.

Ten večer byl povedený. Večeřeli natřikrát. Nejprve U Malířů na Kampě. Tam stihli, těsně před zavírací hodinou, ještě maličké menu, střídmější. Jestliže k jídlu vypili láhev tramínu, do půlnoci další dvě a k druhé večeři ještě sklínku dvě z další, nebylo divu, že byli řádně rozpití. Opilí však byli především jeden druhým.

Alexandra vypadala, jako by opustila svého chargé d’affair na nudné party na nedalekém francouzském vyslanectví a rozhodla se pobavit s přítelem sice mladším, nezatíženým však přílišnými společenskými konvencemi. Vypadala bezvadně: jednoduché, perfektně střižené bílé šaty s nepříliš hlubokým, o to však dráždivějším výstřihem. Nenápadné vycpávky na ramenou zvýrazňovaly nejen útlý pas, nýbrž i krásná ňadra. Na úzkých šatech měla nenápadné záševky; ne ale proto, aby jí prsa modelovaly, toho opravdu třeba nebylo.

Tehdejší móda přikazovala délkou šatů skrýt jen několik málo centimetrů stehen; Saša je měla do půli lýtek a pod nimi vysoké, ručně šité boty ze světlé kůže. Kolem krku uvázaný hedvábný šátek, vlasy na spáncích přichycené nepříliš výraznými sponkami, jinak jí volně splývaly téměř až do půli zad. Řasy maličko zvýrazněné černou řasenkou, neustále rozesmáté rty si pro pocit čas od času přejela nenápadnou stříbrnou rtěnkou.

„Sluší vám to, paní doktorko,“ pochválil ji Petr, ještě než usedla na nabízenou židli. Sám byl  oblečen podstatně střízlivě, nicméně parádně. A elegantně. Rozhodně na sedmašedesátý rok: klasické originál straussky, polovysoké kožené mokasíny, bílé bavlněné triko, svetr z pravé ovčí vlny a pochopitelně originál parker. Bunda na celý rok, tvrdil, a to jak do poslední putyky, tak třeba i do čtyřhvězdičkového hotelu.

Sotva znatelným kývnutím hlavy poděkoval číšníkovi a sedl si naproti Saše. Kovový svícen přesunul k okraji stolu a pohlédl na ni. Na ni na celou. „Jste krásná.“

Alexandra zčervenala. Tak moc, až měla pocit, že jí na čele vyvstane pot. „Petře, prosím vás...,“ žadonila, přestože se smála. Smála se očima. To by šlo odstranit snad jenom operací, napadlo Petra. Nebo bezbřehým smutkem. Ovšem k tomu měla Saša daleko, byla jen parádně nervózní. Po mnoha letech takhle moc. Doufala, že se vzpamatuje brzy; o to intenzivněji však tuhle chvíli prožívala.

„O co prosíte?“ zeptal se dvojsmyslně Petr.

Saša pozvedla hlavu a znovu se usmála. Každý sem tam chybuje, blesklo jí hlavou, teď se spletl on. Oddechla si, teplota poklesla a ona cítila, jak i červeň ustupuje.

„Neprosím,“ odpověděla vyzývavě a zavrtěla hlavou. „Snažím se domluvit.“

Do frasa, ulevil si v duchu Petr, to je ženská! Asi bude starší, ale hádal bych jí maximálně pětadvacet. Když ne bezstarostných osmnáct. Ačkoliv... něco si asi už prožila. Oči ji prozrazují, co to v nich je, tam vzadu? Ale směje se krásně. A ráda.

„Objednal jsem tramín. Pijete ho, paní doktorko?“ To oslovení trochu ironizoval. Nijak urážlivě ale.

Alexandra se zamračila a stáhla obočí, chtěla vypadat přísně. „Piju ho, ráda. Ale zkusíme zatím mlčet, než bude na stole, jo? Já se potřebuju napít.“

A je i romantička, pokračoval dál Petr, bude mít fantazii. Prý je rozvedená. Jestli se nevdávala v sedmnácti, tak si žádného hlupáka nebrala. Proč se pak ale takovéhle ženské rozvádějí?

Potom si vzpomněl na Lucii. Ne, dneska k ní nepůjdu, řekl si. Chci dostat tuhle... paní? To snad ne. Sotva znatelně cukl ramenem. Alexandra se zasmála. Petr také, zatím nepoznával sám sebe. Chtěl něco říct..., ona však položila na rty ukazovák a maličko zavrtěla hlavou.

Číšník obřadně nalil víno k ochutnání, tak tak, že nepřelil, a narovnal se. Oči měl stále vlevo hleď! Petr znovu zkontroloval svůj protějšek a divil se, že Saša není nahá. I ona věděla, jak si ji ten dokonalý pán s ubrouskem přes paži prohlíží, a vysmívala se mu očima. Petr vzal její pravidla hry za svá, uchopil sklínku, obrátil se k číšníkovi, řekl očekávané „Ano“, a hodil do sebe deci tramínu, jako by pil někde u výčepu rum.

Alexandře vhrkly do očí slzy, otočila se ke zdi a ústa si přikryla hřbetem ruky. Bála se, že vyprskne.

„Je nalito, Sašo,“ vysvobodil ji vzápětí Petr, který už dlouho, vlastně od svého prvního milování ve skladu látek se ženou takhle nespěchal.

„Já jsem pitomá,“ naříkala Saša, utírajíc si slzy. „Já nevím, co to se mnou je. Nevíš?“

Petr si znovu odkašlal. Věděl, co jí je, a svým způsobem se bavil. „Možná,“ odpověděl a zvedl sklenici. „Tak... na zdraví, ahoj.“

No aspoň že tak, pomyslel si, to by se mi vůbec nelíbilo, připíjet si na tykání. A jí asi taky ne.

Michaela

I Michaela svedla Nikolu sama. Dokázala jít za svým cílem neochvějně a vytrvale. Když už se rozhodla, eventuální překážky ji maximálně jen zdržely, nikdy však neodradily.

S žádným klukem zrovna nechodila, když tak starostlivě dojížděla za Nikolou do nemocnice. Zdánlivě nezištně. Jenomže zdání klame; Michaela kluka chtěla. Ne ovšem ledajakého – chtěla kluka zvláštního, jako se zvláštní chtěla jevit ona sama. Jí nestačil žádný z těch, co ji dobývali v loděnici nebo na lyžích. Platonicky se do několika z nich nešťastně zamilovala; všichni do jednoho však byli ženatí. A když to některý z nich, bez výjimky Michaelou vyprovokovaný, na ni zkusil, surově ho zahnala a doma s pláčem zatratila. Zhnusil se jí. Měla svou jasnou představu o partnerství a věrnost stavěla, rozhodně tehdy, nade vše.

Co s ní ruce kluka dokážou udělat, už pochopitelně věděla, celá se však chtěla dát jen tomu svému jedinému. A tím se měl stát Nikola, nakonec znala ho už víc než rok. Sice žádný zázrak, hodnotila ho nejednou, hlavně ale svůj a nenápadnější, než ty nařvaný a nadržený kluci od nás z klubu!

Jednou Nikolu zahlédla na ulici někde Na Příkopech s docela pěknou holkou. Ani nevěděla proč, ale přešla na druhý chodník. Za týden ho potkala v Rybárně, kam ji pozvali po závodech kluci ze Slávie. On tam seděl s jakousi partou, kývnutím hlavy jí odpověděl na pozdrav a víc si jí nevšímal; úplně evidentně se mezi těma máničkama cítil dobře! Potřetí se s ním, takhle náhodou, potkala na Žábě. Na organizovaném mejdanu veslařů, pořádaném na závěr sezony v loděnici pod Jiráskovým mostem. Nikola tam přišel s Viktorem z Blesku. Takových tam bylo víc, lidí z jiných oddílů, Žába ve Slavii byla pověstná. Vším – množstvím zlikvidovaných sudů piva i množstvím nově vzniklých párů.

Celý večer si všímala nejvíc jeho. Žádný problém: Nikola nechyběl nikde, kde se něco dělo. Jako jediný měl s sebou foťák, dokonce dva, a tak chybět ani nesměl. Bavil se dobře, znal se s dost klukama od nich z oddílu; nejspíš z běžek, napadlo Michaelu. Několikrát s ním dokonce tancovala, jako jediná. Na druhou stranu to ale na ni ani nezkusil. Jestli pořád chodil s tamtou, Michaela nevěděla, skoro by ale řekla, že ne, podle toho, jak blbnul. Hlavně s Viktorem.

Chvíli před půlnocí, když už se pomalu chystala k odchodu, stihla něco, o čem se ve Slavii povídá dodnes. Nikola s Viktorem na chvíli zmizeli, aby se do klubovny vrátili nazí, navlečení od krku po kotníky do jakési dlouhé punčochy s velkými, pružnými oky. To stojí strašný prachy, napadlo Michaelu, budoucí sestřičku, kde k tomu proboha přišli?! Vlastně... doktorů tady vesluje dost, ten pruban mohlo donést minimálně pět šest lidí! No aspoň že šetří na metrech, říkala si se smíchem, že si ustřihli jen jeden rukáv!

Kluci stáli k sobě zády a děsně se řehtali. Všichni se smáli; na Žábě si jen málokdo na něco hrál. Několik vždy a ke všemu ochotných kluků rychle přiskočilo a snažilo se jim z prubanu vyndat uvězněná přirození. Nikola s Viktorem se potáceli po místnosti, společný krok netrénovali. Po pár minutách je někdo polil červeným inkoustem a ti stále ochotní je dostrkali do koupelny.

Sprcha oběma evidentně prospěla, a hned jak se vrátili, začal Viktor organizovat hry. Michaelu, už oblékající se, postavil před Nikolu:

„A teď, jó, kdo toho druhýho dřív rozesměje!“ vysvětloval jim pravidla. „Beze slov, samozřejmě!“

Normálně by vyhrál Nikola, Michaela se smála už jen tomu připitomělýmu nápadu. Ostatní v klubovně řvali jak pominutý a kolem těch dvou pomalu utvořili kruh. Každý měl v ruce půllitr s pivem nebo nějaké sklo s vínem. Kormidelník Milan stál na židli pod televizí, hlavu zvrácenou a z velkého broušeného poháru si lil pivo rovnou do krku. O velkou reprobednu v rohu místnosti se opírali Hanka s Tomášem a objímali se. Nebo podpírali; rozhodně si libovali, stáli tak už asi půl hodiny. V klubovně by se naměřilo hodně přes sto decibelů.

„Míša se směje, dejte jí portugalsko, polejte ji!“ hulákal kormidelník Milan a nabízel k vykonání rozsudku svůj broušený pohár.

„Próč, vole?“ hájil kdosi Michaelu. „Dyk nespí!“

„Tak polejte Nikolu, ten se nechce smát.“

„Tobě dáme portugalsko, vole, jestli tu skleničku rozbiješ!“ houkl na maličkého kormidelníka přece jen už namazaný Viktor. „Smát se právě nemá,“ řekl víceméně k sobě, pokrčil rameny a soustředěně se zadíval na ty dva.

Michaela, stále se maličko usmívajíc, jako by v okolostojících hledala pomoc, nebo alespoň nápovědu. Nikola naopak stál uprostřed vzniklého kruhu klidně a pobaveně ji pozoroval. Michaela se narovnala, vzdorně pohodila hlavou, z čela si odhrnula pramen vlasů a zadívala se mu do očí.

„Táák, správně,“ pochválil ji Viktor. „A vy tady teď držte huby!“

Michaele zacukaly koutky úst, měla co dělat, aby se nerozesmála. Nikola nic. Zato Viktor se vztekal.

„Tome, vypni ten bordel!“

„Na mě se vyprdni a hraj si, skautíku,“ reagoval Tomáš po svém a dál se dobýval Hance pod svetr. Ta ale už nevnímala, měla dost.

Nikola sklouzl pohledem na všechny kolem, jako by se chtěl přesvědčit, že neodešli; nějakých dvacet pětadvacet lidí v několika okamžicích nečekaně ztichlo.

„Do vočí, Nikolo!“ houkl na něj Viktor. „Do vočí se jí dívej a snaž se ji rozesmát! Jak chceš, vole. Třeba jí ukaž, jak se jí párek.“

Nikola zvedl odmítavě ruku a znovu se otočil na Michaelu. Pár kluků a holek se zasmálo.

„Tlustej,“ přisadil kdosi.

Michaela zvážněla a pevně stiskla rty. Nadrženci, pomyslela si, všechno to jsou nadrženci nadržený! Po chvíli si všimla, jak Nikola uhnul očima k jejímu rameni, aby je vzápětí pomalu zvedal. Jako by sledoval cosi za její hlavou. Jako by ho to vážně zajímalo! Někdo jí lehce vrazil do ramene, Nikolovi se rozšířily zorničky, ale ovládl se.

„Ňákej divnej,“ řekl zklamaně Viktor. „Uvidíme, co vona.“

Okolostojící v sobě dusili smích. Někdo se napil, někdo na někom zkoušel, co všechno si už může dovolit. Většinou na sobě všelijak viseli nebo se k sobě alespoň tiskli. Z vedlejší místnosti bylo slyšet šum pípy.

Viktor někomu něco podával a sprostě u toho nadával. Nikola malinko přimhouřil oči a sotva znatelně se usmál.

Netrvalo dlouho a Michaela zpozorněla, viděla, jak se za jeho hlavou cosi objevuje. Cosi jako pingpongový míček. Nechtěně to něco pozorovala a přemýšlela, o co sakra jde?! Za chvíli hádanku rozluštila: v načervenalém šeru klubovny rozpoznala nad hlavou Nikoly sádrového, asi třicet centimetrů vysokého trpaslíka, žmoulajícího v ruce velikou čepici. Nijak k smíchu jí nepřipadal. Zatím – protože trpaslík udělal čelem vzad, Nikola se sotva znatelně pohnul, a Michaela spočinula udiveným pohledem na mistrně vymodelovaném pánském přirození a proti svojí vůli se rozesmála.

Klubovnou otřásl zvířecí řev: holky pištěly, kluci hulákali, někteří i vyli. Konečně ji dostali, tu Míšu, která nikomu nedala! Bez hořkosti a zloby ale! Jarda ji teď dokonce velkoryse nabízel Nikolovi: „Miška prohrála, jej jej jej, to je smůlička!“ hulákal rozjařeně. „A za trest musí dát tomuhle klukovi fousatýmu pusu!“

Nikola se smál také. Napil se z darovaného půllitru a nad Jardovou nabídkou překvapeně povytáhl obočí. Nevypadal ale, že by nad tím ohrnoval nos. Bouřila se však Michaela.

„To jste měli říct napřed!“ snažila se smlouvat. Ne ze studu, nýbrž z principu.

„O o ó,“ šermoval ukazovákem Viktor, „…bys prohrála hned!“

„Nó, jistě! A kdyby vyhrál...,“ Michaela ukázala na Nikolu, jako by zapomněla jeho jméno.

„Nikola?“ zajásal Viktor, měl rád jednoduché rovnice: „Tak by jí musel dát on tobě!“ Všichni kolem se znovu rozesmáli. „To je vymyšlený, co?!“ Viktor chtěl pochválit.

„Nó, to tedy...,“ odpověděla ta většinou dost suverénní holka a mimoděk pohlédla na hodinky. Lekla se ale jen málo, do půlnoci to domů tak jako tak nestihne. Něco si vymyslím, řekla si odevzdaně. Přešla k Nikolovi, podala mu ruku a řekla ahoj. Potom se k němu natáhla a letmo ho políbila na tvář.

„Ahoj,“ odpověděl on a přitáhl si ji k sobě. „Tohle ti asi neprojde,“ zašeptal jí do ucha. Okamžitě ucítil, jak se celá napjala.

„Proč?“ zeptala se odhodlaně.

„Přece je znáš.“

Michaela přikývla a znovu ho políbila, tentokrát na rty. Lehce si ji přidržel, trochu vzdorovala, nepříjemné jí to však nebylo.

„A je to,“ řekl místo ní. Ona hledala někde na zemi svoji tašku.

„A to není,“ ozvali se současně asi tři ze stále početného davu, který takto suploval rozhodčího. „Ne ne né,“ opakovali. „Viď že ne, Viki?!“

„Co jé, vo co dé? Si tu točim pívo!“

„Aha! No že Jarda myslel pořádnou pusu, ty kanče jeden?“

Viktor přiběhl odvedle od pípy. „To si pište, že myslel!“ řekl za Jardu, který se už už nadechoval. „Francouzskou!“

Michaela vzhlédla prosebně k Nikolovi. Na téhle veslařské akci byla poprvé, strašně se na ni těšila a nechtěla si ji zkazit, doteď byla perfektní. A stejně už musela domů. Ovšem Nikola, jako by jí četl myšlenky, zřejmě také nechtěl, aby měla tenhle večer zkažený. Objal ji v pase a dlouze políbil. Proti všem zákonům Žáby všichni kolem mlčeli.

Nekňučet!

Nikola Michaele nevěřil, jaksi podvědomě. Přitom ale zrovna na Žábu ve Slavii si vzpomněl mockrát... a jo, to bylo dobrý, říkal si, odmítavě teda nevypadala! Ale je prostě jinde, no... vo kousek vejš. Je jiná. Takhle nějak si namlouval, že jí nemá co nabídnout. A to že ona brzo pozná. Neměl chuť se znovu vzpamatovávat.

Michaela u něho v nemocnici bývala často. On, ze začátku, si často představoval, že za ním přijde jeho někdejší láska Věrka. Také přišla... se spolužákem z průmyslovky. Vlastně za ním přišel on, Láďa, a ji vzal jaksi automaticky s sebou. Věra celou půlhodinu uhýbala pohledem. Že spolu ti dva chodí, došlo Nikolovi, ještě než skončily návštěvy. Ten večer, chvíli po vizitě, spustil Nikola opatrně nohy na zem, vzepřel se o rám svojí a sousedovy postele a počkal, než si na novou polohu zvykne. Všechno už měl promyšlené.

Podhlavník jako pohyblivá součást nemocničního lůžka se ve zdvižené poloze zajišťoval čepem, který zapadal do výřezů po obou stranách rámu postele. Čep přesahoval celou šíři lůžka a šel bez problémů vytáhnout.

„Copak to děláš, Nikolo?“ Pan Vaněk, ač o dvě postele dál, věděl o každém hnutí každého z pacientů.

„Počkejte, pane Vaněk, uvidíte!“

Nadšení z Nikolova hlasu nešlo neslyšet. Zažíval zvláštní pocit překonávání něčeho nového, neznámého. Tady neměl natrénováno nic. Tušil, co ho čeká, ale jen matně. Primář ho sice už pár dní ujišťoval, že to nebude dlouho trvat a na záchod si dojde konečně po svých. Vždycky se náramně povzbudivě usmíval. Zatím se ale nic nedělo, jen s rehabilitační sestrou dál posiloval břišní a zádové svalstvo.

„Nikolo,“ ozval se pro změnu nejbližší soused. „Nespěchejte, nic neuspěcháte.“

„A hodně můžu pokazit, že jo?!“

„Jak myslíte,“ myl si okázale ruce nad tímhle hazardováním bývalý účetní pan Rada. „Já to s vámi myslím dobře, to si pamatujte.“

„Budu,“ odsekl Nikola a přemýšlel, má-li si druhý čep vzít od něho, nebo od druhého souseda, který už spal. Sedl si na okraj lůžka a odpočíval, točila se mu hlava. A byl naštvaný; došlo mu, že čep je krátký. To mě taky mohlo napadnout dřív, sakra, nadával v duchu. No jak může bejt ta postel široká?! Osmdesát sto? No a vím snad, jak daleko vod země mám podpaždí, do hajzlu?! Proč nejsem vopice, bych chodil po rukách! Po rukou, hergot, já jsem jak nalitej! Potom znovu zaslechl od okna nastydlý hlas pana Vaňka.

„Už jdu, pane Vaněk. K vám.“ Nikola se opřel o čep jako o hůl a udělal několik váhavých kroků. Opatrně přešel do uličky mezi postelemi a protější zdí a vzápětí se zapotácel, musel se opřít. Něco mu to připomínalo..., jenomže z toho se mohl vyspat. Když se nakonec došoural až k oknu, došlo mu, že šel zbytečně.

Pan Vaněk měl nohu zavěšenou na jakési nerezové kladce, přičemž lýtkovou kost měl prošroubovanou tenkou osičkou, za kterou byl uchycen hluboký, chromovaný třmen. Od něho vedlo ocelové lanko přes kladku v nohách postele a asi pětikilové závaží pomáhalo odlehčit kyčelnímu kloubu tak, aby zlomený krček mohl nezatížený šest týdnů srůstat. Pan Vaněk ležel v polosedu, seděl v pololehu; podhlavník musel mít neustále přizvednutý a čepem zajištěný.

Ale co, řekl si Nikola, není to poprvý, kdy jdu někam zbytečně. Ovšem s tím je konec! I když... asi není, se znám, jsem pitomej! To už zase sklouzl do svojí samomluvy, výsledku měsíců nedobrovolného tréninku. Nelezl pro to i jakýsi novotvar: monodialog.

Najednou ho cosi napadlo a Nikola se snažil dát té myšlence pravou podobu. Mohly za to cigarety, které zahlédl v otevřené skříňce pod oknem. Ne, jít úplně zbytečně je opravdu pitomost!

„Dáte mi cigaretu, pane Vaněk?“

„To víš, že jo! Zakouříš si se mnou?“ Pan Vaněk občas v noci kouřil, popel odklepával do prázdné krabičky od sirek a kouř foukal z okna. Protože si nikdo nestěžoval, sestřičky nic neviděly.

„Ne, pane Vaněk, já půjdu na návštěvák.“

Na návštěvním pokoji na opačné straně chodby byla i televize, Nikolovi kamarádi tam shlédli dvakrát i ligu..., a dva dny se muselo větrat. Primář nadával a vyhrožoval, že sem už žádné pseudosportovce nepustí. Ovšem Lífova rumová arokola mu chutnala tak moc, že zůstalo jen u výhrůžek.

Teď se Nikola došoural až sem. Rádio mu bylo povědomé, televizi poznal za chvíli. Opatrně se posadil do jednoho z koženkových křesel a se zavřenýma očima odpočíval. Oukej, říkal si, funguju, chodit moct budu. Jsem jenom jak po vopici.

Vedle na stolku si všiml popelníku. Chvíli na něj nepřítomně civěl, jako by ani ten nepoznával. Jo aha, vzpomněl si nakonec, cigareta! Opatrně ji vytáhl z kapsy andělíčka, noční košile, aby mu vzápětí došlo, že nemá sirky.

Nikola žádný kuřák nebyl, jen s klukama po fotbálku a sem tam na nějaké akci si zapálil. Naposledy kouřil – poměrně dost cigaret vykouřil – když se na podzim rozešel s Věrou. Ona mu tuhle novinku sdělila po telefonu. Půl dne se trápil sám, půl dne otravoval (taky po telefonu) ji a večer se namazal. Teď si trochu zavzpomínal a na cigaretu, kterou bezradně držel v prstech, dostal strašlivou chuť. Umocněnou patrně i tím, že neměl oheň.

„Sakra,“ ulevil si nahlas a rozhlédl se po místnosti, neleží-li někde na stolku zapomenuté zápalky. Nic. Jenom ta bedna televize, rádio, pár stolků a křesel a na podlaze v rohu vysoká šeredná váza s nějakým uschlým chroštím. Malá lednice a na stole vedle elektrický dvouvařič.

Vařič!, blesklo mu hlavou. Jasný, umět si poradit! Bejt praktickej. A nekňučet!

Nikola si vzpomněl na často používaný výrok jeho asi o deset let staršího kamaráda Jirky, který mu byl dlouho něco jako starší bratr. A možná spíš jako táta, bráchovi by eventuální facku totiž vrátil, nebo by se alespoň o to snažil. Jirkovi ne, vždycky seděla.

„A nekňuč!“ doporučil mu navíc Jirka. „Řekl sis o ni sám.“

A Nikola se zas chvíli snažil nelhat nebo jinak blbnout.

Jako třeba když byli se stejně starým čtrnáctiletým spolužákem Standou a s dospělým už Jirkou na vandru. Ten seděl večer v hospodě, zatímco kluci měli spát vedle ve stodole, na seně. Oni ale seděli venku, na dohled dveří hospody, a kouřili. Jirka je zaregistroval, když šel ven na záchod. Cigarety naštěstí nezmerčil, byli ostražití.

„Co je, kluci, co tu děláte?“ zeptal se ještě bez podezření.

„My?“ kroutil se (a prozrazoval) Nikola. „Ták, nic.“

„Ne..., vy tu kouříte, že jo?“ Tón Jirkova obvinění byl přece jen jinší než otce Jarouše; přesto ale Nikola zareagoval špatně.

„Né,“ blbnul dál.

„Kecáš.“

„Fakt né, Jirko.“

Plesk.

Standa, schovaný za Nikolou, se potichu zasmál; a neslíznul ani pohled.

„Příště mi nekecej. A nekňuč!“

Teď se Nikola zvedl, opatrně došel k vařiči a otočil knoflíkem. Stál nad ním a čekal, až se rozžhaví. Vzápětí si uvědomil, že tu stojí jen tak, bez čepu. Bez hole!

„Dobrý,“ řekl znovu do ticha pokoje. „To bude dobrý. Jenom nekňučet. A bejt praktickej.“

Poté se naklonil nad plotýnku vařiče, rozdýmal cigaretu a cvakl vypínačem. Sedl si k nejbližšímu stolku a lačně nasával kouř. Vzpomněl si na láhev arokoly s rumem, kterou měl ve skříňce u postele. Zatím ještě moc daleko. Anebo nějakou holku kdybych tu teď měl, posteskl si. Věru? No, to bych si pomoh! Michaela kdyby tu byla, tu kdybych tu teď měl... to je kus! Ale ne, brzdil se vzápětí, ta si hraje na ošetřovatelku, chce bejt zajímavá. Ačkoliv tenkrát... Ale houby, tohle vyjít nemůže.

Nikola zmalomyslněl, chtělo se mu kňučet. Dokouřil a oharek udusil v popelníku. Zavrtěl hlavou; ne, nebudu kňučet, budu praktickej! Vezmu si, co se mi nabízí, čistě prakticky. Nakonec asi stejně nemám o co přijít.

Druhý den při vizitě se pochlubil, že už byl na záchodě. Primář poněkud nechápavě pozvedl obočí, nicméně přikývl a odpověděl, že i on má upřímnou radost, že Nikola nemá potíže se stolicí; sestřičky za ním se neslyšně rozesmály. Nikola se také usmál a řekl, že na onu místnost došel po svých. Načež ho primář, o poznání upřímněji než před chvílí, parádně seřval. Přesto bylo Nikolovi po odchodu zdravotního koncilia jako už dlouho ne.

„Já jsem vám to říkal,“ peskoval ho vyděšený soused účetní, „abyste zbytečně nikam nespěchal.“

„Díky, jste moc hodnej,“ odbyl ho Nikola ledabyle. Protože věděl, že teď se už konečně začne něco dít.

Ta přílišná opatrnost primáře mu připadala jako kňučení. Teď však prý dostane do těla, natáhnou ho na skřipec a budou chtít vplést do kola! Když si myslí, že na to má, dostane to! „Já nespěchal kvůli tobě!“ hulákal na něho rozzuřený primář a ukazovákem jako by ho chtěl propíchnout. „Ty zlomeniny už nesklouznou, navíc tam máš šrouby, že jo?! Ale moh sis tu parádně natlouct, tady na tý podlaze! Nedošlo ti, pane hrdino, že ze tvejch svalů zbyl než tvaroh?! Teď musíš, chlapečku, sakra opatrně, aby ses nám tu někde nesvalil! A jestli si myslíš, že na to máš, tak já ti dokážu, že nemáš na nic!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koření chudých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.